Защо се бавят с пускането на системата?
Явно има причина.
Доста пораженско. Нали уж сме неуязвими?
Имам три въпроса - как, защо и какво следва? А отговор няма.
Ще се търкалят глави.
По дяволите.
- Какво отброява таймерът? - Не знаем. Не е най-добрият отговор.
Изобщо не е отговор.
Не може ли да използвате някакъв антивирусен софтуер,
или "пач" за закърпване на пробива?
Случайните думи, открити в някой имейл, няма да решат проблема.
Благодаря ти. Добре де, Дънкан, защо не рестартираш всичко?
- Да изключа и да включа пак? - Не!
Освен ако не свърши работа. Дали ще помогне?
- Няма как да се спре. - Клод, да не им висим на главите.
- Не трябваше да вкарвате онзи код. - Да беше държал Тара в ареста.
Опитвах се да предотвратя удар на либийски терористи.
Искала е да я пратиш навън.
Какви ги говориш? Беше в пълен ужас, едва я убедих.
Когато Хо я е допуснал до системата ни, е откраднала файла с досието ти.
Подлъгала те е. Изготвили са ти профил. Паднал си в капана.
И ти като мен, братле. Не си имал шанс. Тя е моят женски образ, затова хлътнах.
Има една добра и една лоша новина.
- Открих начин да оправим белята. - Чудесно.
- Но чак като изтече времето. - Хваща ме срам от теб.
Шефе, либийският посланик е на телефона.
Най-сетне! Минаха часове, откакто звънях.
Благодаря.
- Г-н посланик. - Г-н Уилан.
Поднасям извинения от името на либийското правителство.
Току-що научих, че отцепници от службите за сигурност
са отговорни за ужасяващите събития от последните няколко дни.
Убеден съм, че ще ни помогнете да ги открием.
- Давам ви техен представител. - Моля?
Говори уязвимата млада жена.
Помниш ли? Ти беше прав. По-силна съм, отколкото мислех.
- Дори не осъзнавах на какво съм способна. - Коя си ти?
Момиче, израсло в страна, която вие съсипахте.
- Зарязахте ни да се мъчим. - Нищо не оправдава убийството на 11 души.
- Искам да говоря с високопоставен човек. - Ръководя МИ-5.
Да, знам. Все това повтаряше, докато се опитваше да ме впечатлиш.
Но после сринахме компютърната ви система и те унижихме.
Заслепихме врага, така да се каже. Дай ми Даяна Тавърнър.
Тавърнър.
Ако не изпълните исканията ни,
когато времето на екрана изтече,
последният етап от стратегията за дестабилизация,
която вие създадохте и приложихте върху много от колониите си,
ще бъде задействан.
- Какви са исканията ви? - Сто милиона лири.
Компенсация за години пропуснати ползи.
Преведете ги на тръста "Албион Холдингс" на Каймановите острови.
Дължите ни много повече. Обадете ми се, когато сте готови.
Ще ви пуснем, когато ни платят.
Чао.
Сто милиона, преди времето да изтече,
иначе ще задействат последната точка от списъка.
- И каква е тя? - Ще ударят молитвен дом.
Ясно, ама сега е неделя сутрин.
Божичко, и как ще я открием?
ПО РОМАН НА МИК ХЕРЪН
КЛОД УИЛАН НАМЕСАТА В ЛИБИЯ
- Даяна. - Изпуснахме Тара.
- Знаел си, че ще изиграе Уилан, нали? - Имах подозрения.
Досието му съвсем ме убеди.
Явно се изживява като "татенцето спасител".
Щях да ти звънна, но реших да те оставя да му гледаш сеира.
- Отправиха ли вече искания? - Току-що се обадиха от посолството.
Сто милиона за пропуснати ползи от нефта.
Може и да имат право за действията ни.
Само че те прибираха пачките от нефта, а с остатъка потискаха народа си.
Сринаха системата ни и ни дадоха един час, до 10:06 ч.
Иначе ще ударят молитвен дом.
В неделя сутрин, добре са го планирали.
Явно ще трябва да им платите.
В Лондон има около 2000 църкви.
С джамиите, синагогите и смесените религиозни центрове
стават над 5000 потенциални цели.
Да, но мюсюлманите нямат богослужения в неделя.
- Прав съм, нали? - Аз съм сикх.
Да приемем, че е църква. Главни цели са "Св. Павел" и Уестминстърското абатство.
Те имат охрана. Ако хвърлим силите си там, а ударят другаде,
ще излезе, че браним забележителностите, а не хората.
- Затваряме всички църкви. - И как ще изкараме хората от тях?
В рамките на 40 минути? Ще настане хаос.
- Ще пратим Столична полиция. - Няма достатъчно въоръжени полицаи.
- Тогава армията. - За 40 минути?
Тръстът от Каймановите острови,
където искат да преведем парите, е свързан с тази компания.
Боже господи. Повикайте го веднага.
- Идва. - Само дискретно.
Защо проверяваме сметката? Няма да платим сумата.
За всеки случай. Обади се на премиера за разрешение.
- Няма да се поддаде на терора. - Тогава ще има втори "Абътсфийлд".
Идете пред либийското посолство.
Ако няма кръвопролития, ще ескортираме групата до летището.
В противен случай бъдете готови да щурмувате сградата.
Няма ли да помогнем?
Да се опитаме да открием либийците или приятелката на Роди?
Тя е в либийското посолство.
- С одобрението на държавата ли действат? - Не, едва ли.
Нахлула е там, за да ни върже ръцете.
ДЯДО
- Дядо ти ли е? - Не. Да. Как се досети?
Ако някой те търсеше по работа, щеше да вдигнеш.
- А личен живот нямаш, кой друг да е? - Той как е всъщност?
Не е добре. Хваща това-онова от новините, но всичко му се оплита.
- Не казвай нищо. - За кое?
За кашата в главата му. Имали сте търкания, но да спрем дотук.
- Нямаше друг такъв ум. Ако изключим моя. - Сега ще добавиш нещо гадно.
Ще злорадстваш, че се е превърнал в карикатура на себе си.
- Взе ми думите от устата. - От това няма полза.
- Какво ще правим? - И не казвай "нищо".
Няма какво да се направи. Те са ефективни и безмилостни.
МИ-5 не може да опази всички църкви в Лондон.
Да им платят тогава.
- А ако откажат? - Ще се лее кръв.
- В случайна църква, кошмар. - Може и да не е случайна.
Сещам се за един конкретен молитвен дом.
Макар че само на пълен психопат може да му хрумне.
Той дали се сети?
По дяволите.
Къде тръгнаха?
- В "Абътсфийлд". - Там вече имаше нападение.
И след малко ще почетат жертвите в религиозния център.
Не може да пуснеш такава бомба и да стоиш тук безучастно.
Не стоя безучастно, пращам най-добрите си агенти.
И теб.
Защо ме повикахте и вися на стълбището като прост служител?
Когато дойде онази вечер,
спомена, че недоволни либийци искат компенсации за загубите от петрола.
Разполагаме с 25 минути да платим сто милиона лири
на либийска групировка, която иначе ще удари църква.
Не знам нищо.
Либия е разбита и крайно корумпирана, съдейки по скромния ми опит.
Може да са съвсем други хора.
Искат да преведем парите на офшорен тръст, управляван от теб.
Да му се не види, явно са същите хора.
Ще се откажа от арабите.
Все се пазарят и току им избият чивиите.
- Откъде знаят номера на сметката ти? - Те са две.
През едната трябва да минават плащания, от които да си удържам комисиона.
- В нея няма нищо понастоящем. - А в другата?
Там от три години ми превеждат символична сума.
Наскоро намекнаха, че не върша достатъчно.
- Затова те посетих. - И каква е сумата?
Общо към двеста хиляди. Ще ги декларирам надлежно.
Защо ме замесват? Така ще ме окалят.
Смукал си пари от тях и искат да покажат колко сме продажни.
Опаричване чрез бивш вътрешен министър е находчив начин да го постигнат.
Когато истината лъсне, всички ще сме окаляни.
Г-н премиер, малко вероятно е да предотвратим удара, без да платим.
Не, и аз като вас съм разочарован.
Дванайсет минути.
Тавърнър не ни остави избор.
Дадоха ни един час не да спрем клането, а да намерим парите. Надиграха ни.
Ще платим. Но ми дай дума, че удар няма да има.
А вие ми обещайте, че ще ни оставите да заминем.
Ще ви транспортираме до военновъздушна база "Нортхолт".
Ще гарантираме безопасното ви напускане само ако всички си тръгнете,
за да отпадне рискът от бъдещо насилие.
И още нещо - няма да го оповестявате публично.
Сигурно се чувствате унизена.
- Неприятно е, нали? - Съгласна ли си с условията ни?
Ще ги отзова, скоро ще са в посолството.
Ако прибегнете пак до насилие, няма да ви откараме на летището,
а ще ви ликвидираме.
Няма да има повече насилие.
Преводът е одобрен.
ПОЛУЧЕНА СУМА: 100 000 000
Видях.
Платиха, успяхме.
Елате в посолството, ще ни осигурят самолет.
Ти май много си повярва. Не си в позиция да издаваш заповеди.
- Какви ги говориш? Свърши се. - Не сме приключили.
Виж какво, ако предприемете нещо, те ще атакуват сградата.
Приготвяй се.
- Платиха ли? - И да са платили, защо да спираме?
Забрави ли това?
Искам да платят с кръв - като онази, която народът ни проля.
Съсипаха страната ни и ни зарязаха в ужаса на войната.
И те трябва да го изпитат.
Да си имат едно на ум друг път, преди да разпалят война.
- Къде тръгна? - Виж какво.
Прави каквото щеш, аз си имам моя цел.
Достатъчно невинни умряха. Трябва да ударим конкретните виновници.
Само тяхната кръв ще проливам, за да отмъстя за близките си.
Ти с мен ли си?
Да вървим, братле.
Как може да ядеш сега?
- Веган ли е? - Не, казах да е с месо.
Ако беше с месо, щеше да е розово.
- В кренвиршките се слага… - Добре де, разбрах.
Ако искаш да напуснеш сградата под носа на копоите,
накъде би тръгнала?
- Очакваш Тара да избяга ли? - Отговори на въпроса.
Наляво по онази уличка.
Нали каза, че ще ги изведат от страната, ако тя отмени нападението?
Недорасла е. Абсурд да командва.
Хората й вече трябваше да са тук.
Съмнявам се да дойдат.
Според мен тя седи вътре и вече проумява, че не може да спре психопатите.
- Но нали ще им платим? - Виж какво натвориха последните дни.
Парите няма да укротят яростта им.
Копоите влизат.
Може да пострадат невинни хора.
Нашите бабанки с пищовите са по-голяма заплаха от нея.
Да направим нещо.
- Ами върви. - Какво?
- Потропай на вратата. - Аз ли?
Вчера нападна физически кмета.
Чудо голямо, че ще почукаш на вратата.
- Вчера нямах избор. - Глупости. Хич не ми се прави на хрисима.
Това сигурно ти вдига адреналина като алкохола навремето.
И като почукам, какво?
Кажи й да тръгне с теб, ако не иска да отнесе куршума.
Няма да я застрелят невъоръжена на улицата.
Влязат ли в сградата обаче, е друго.
- Сама го каза. Може да пострадат невинни. - Вярно, казах го.
Ха така, няма да обърнат внимание на бабка.
- Посолството е затворено. - Имам уговорка.
- Госпожо, напуснете. - Коя си ти?
- От МИ-5 съм, пусни ме. - Отдръпнете се.
- Пусни ме, иначе ще нахлуят с оръжие. - Ще приложа сила.
Е, как точно ще помогнеш?
Няма да ти посегнат, ако оставиш оръжието и излезеш с мен.
- Защо да ти вярвам? - Нямаш избор.
Ако останеш тук, може да пострадаш.
Отваряй вратата тогава. Хайде!
Добавете в списъка още един заложник.
- Внимание! - Назад!
- Хвърли оръжието! - Можеше просто да излезеш с мен.
- Хвърли го! - И да дойда в МИ-5 ли? От какъв зор?
- Хвърли оръжието! - Назад, казах!
- Стой! - Ще те убият.
- Хвърли оръжието! - Ще стрелям!
- Не се шегувам, ще стрелям! - Хвърли го!
Дежавю. Хайде, слагай ръцете на тила.
По-весело де. Затворът е за предпочитане пред свалките с Роди Хо.
Майната ти!
Задържахме заподозряната.
Водим я, край.
Знаеше, че ще стане така, нали?
Да, казах ти вече, тя е още дете.
- Не би те застреляла. - Не съм убедена.
Хайде, идвай.
Ще те черпя лимонада.
Ще ти олекне.
- Сега жертвите ще са повече. - Нека пукнат всичките.
- Трябва да изведем хората. - Но без да всяваме паника.
Може вече да са вътре, уж като опечалени. Аз така бих направил.
- Още нямам оръжие. - Спокойно, ние имаме.
И опазихте ли Гимбол?
…дорде не съградим Йерусалим
в нашата тучна английска земя.
Уилям Блейк е написал този химн преди повече от двеста години,
но и до ден днешен той ни вдъхновява и ни носи утеха.
За да докосна младите сред вас обаче, ще цитирам нещо по-съвременно.
Думите на Доминик Торето от "Бързи и яростни 7".
"Човек не умира, щом живее в сърцата на живите."
Векове делят тези двама мъдреци, от които извличам ценното познание,
че макар да е мрачен днес, Лондон може да стане прекрасен утре, ако…
Ставайте, хора.
Напуснете сградата възможно най-бързо.
- Какво става? - От МИ-5 сме.
- Покажи им значката си. - Първо с това трябваше да започнеш.
Хора, получихме сведения, според които тук не е безопасно за вас.
Моля да напуснете през задния изход.
Без паника, изнесете се спокойно от сградата.
Хайде, ако обичате, излизайте!
Побързайте, хора!
Нали щеше да е без паника?
Какво става? Тъкмо започвах словото си.
Съжалявам, знам, но трябва да опразним сградата.
- Кротко. - Пожар ли има?
- Не. - А той защо пусна алармата?
- И аз това се чудя. - Има заплаха.
- За сигурността. - Каква заплаха?
Либийски терористи ни изнудват за сто милиона лири.
- Не ви чувам. - Някой да спре това проклето нещо!
Ако до минута не платим сто милиона лири, ще ударят молитвен дом.
Имаме основание да смятаме, че е този.
- Слава богу. Чухте ли? - Да, смятате, че може да ударят тук.
- Затова да излезем. - Но не сте сигурни?
- Винаги има и неясноти. - На колко процента сте убедени?
- Важно ли е? - Като кмет е трябвало да ме уведомят.
ДЯДО
Не сега.
Нека не спорим.
- Свържи ме с Уилан. - Напуснете веднага!
Може и отвън.
Кметът още е тук. Веднъж вече ми се измъкна.
- Той ще е пръв. - Добре.
Отвлечи вниманието на охраната.
Името ви?
- Ривър Картрайт. - Ривър?
Да.
Клод, Ривър Картрайт нахлу на службата и разправя за либийски удар.
- Не знаем нищо по въпроса. - Да.
Първо, моите извинения, Зафар, съжалявам.
Действително трябваше да те уведомим,
но ситуацията се разви много бързо.
- Вярно ли е, че щяло да има нападение? - Вярно е.
Нямахме информация заплахата да е насочена срещу теб.
Ако бяхме получили точни сведения, щяхме да се намесим.
Намесихте се, пратихте агентите си.
Би ли ми дал Картрайт?
Иска да говорите.
- Шефе. - Какви ги вършите?
- Заподозряхме атака в "Абътсфийлд". - Платихме им.
Никакво нападение няма да има, камо ли пък там.
Бързо!
- Не си ли хващал оръжие? - Ти имаше по-добър ъгъл.
Добре ли сте?
Мамка му.
По дяволите.
- Колко още има? - Достатъчно.
Да му се не види.
Изпълнете каквото иска, за бога.
- Да напусна страната, сделката остава. - Каква сделка?
- С МИ-5, за безопасно извеждане. - Нарушихте сделката, като открихте огън.
- Не му говори така. - Няма да лъжа.
- По-добре излъжи. - Пуснете ме, иначе ще застрелям кмета!
- Няма да стане. - Ще го застреля!
- Не се цели във врата му, криво мериш. - Има и други части.
Сега ще изляза заедно с него.
- Няма. - Остави го.
- Стига ми противоречи. - Правиш ситуацията още по-опасна.
- Владея положението. - Луд държи на мушка заложник, стига!
Ето затова ще си останеш в "Слау Хаус".
Майчице.
Ти пък откъде изскочи?
Прокраднах се тихо зад него.
Значи нарочно сте се карали, за да го прикриете, сега ми стана ясно.
Леле.
Да, подходихме нетрадиционно.
Но понякога се налага човек да мисли по-разчупено.
- Нали? - Да.
Разбихме групата. Двама са убити в центъра, Лам залови Тара.
- Какво е правил там? - Не знам.
Платихме им, но не спряха. Пълна излагация!
Не сте имали избор.
Ще разследват щателно станалото и ще ви оневинят.
- Ще задействат лондонското правило. - Какво?
Московското е "бъди осторожен", а лондонското - "замитай следите".
ПИТЪР ДЖЪД
Клод Уилан, Питър Джъд е.
И двамата имаме имиджов проблем предвид връзката ни с последните събития.
Да предложа ли взаимноизгодно решение?
- Здравей. Аз съм - Ривър. - Момчето ми.
- Как си? - Ти дойде.
- Много се радвам. - Аз също.
Извинявай, че ти звънях снощи.
Говорех несвързано, знам.
- Едва ли съм ти бил от полза. - Няма нищо.
Кой се оказа, пак ли руснаците?
Не, хора от Либия.
Либия.
- Пълен хаос беше. - Да.
Точно това целяха да ни натякнат, за да ни изнудят.
И успяха, защото им платихме, но въпреки това ни атакуваха.
Действията им изглеждат хаотични, но всъщност са целенасочени.
- Да. - Проследявам ги поотделно.
- Либийците ли? - Какво?
Пчелите. Работните пчелички.
- Пчелите. - Спазват строга трудова етика.
Жило в опашката.
Това се опитвах да си спомня снощи.
Къде ми е умът!
- Неписаното правило. - Какво е то?
Дестабилизация.
Когато си имахме работа с коварни типове,
нанасяхме удар след предполагаемия край.
Вика му се "жило в опашката".
- За да разберат кой командва. - Да.
Затова и извършиха удара постфактум.
Невинаги сме се справяли блестящо, Ривър.
Но без намесата ни някои колонии щяха да станат червени.
Все пак сте ги хванали.
Много се радвам, че дойде. Кажи какво искаш за рождения ти ден.
Знам, че е далече, но няма как да отида до магазина.
А и с компютъра не се справям. Бих ти дал пари, ако можех да изтегля.
- Трябва да звънна по телефона. - Да, добре.
Ще ни ужилят накрая.
Вече ни ужилиха, като нападнаха религиозния център.
Безсмислено обаждане, освен ако не твърдиш, че са зомбясали.
Шърли е заснела три чифта обувки отзад във вана.
Значи с шофьора стават четирима.
Единият го отнесе след нападението у Роди, други двама - в "Абътсфийлд".
Значи остава един.
- Лам? - Да, чувам те.
Тя е излизала с Хо и с цел да се сдобие с досие.
Прочетох го.
Кой според теб заслужава по-тежко наказание от пълното унижение?
Добре беше.
Поразведрих се.
Отърсих се от стреса.
И знаеш ли какво ще направя?
Довечера ще се поглезя с бутилка хубаво вино.
Ти имаш ли планове?
Джим?
Джим, какво…
Майчице.
Майко мила.
Ужас.
Съжалявам, Джим.
Хайде, отваряй.
Какво?
НЕРАЗПОЗНАТ СМАРТКЛЮЧ
Къде са проклетите ключове?
Клод Уилан е.
Как кой? Директорът!
- Тъпак такъв. - Хвърли го!
Знаеш ли кой съм?
- Не. - Човек, който е страдал.
Понеже си чукнал по клавиш.
Представа си нямам за какво говориш.
За Злитен през 2011 г.
Да.
Оставихте ни невъоръжени срещу бандити и военизирани групировки.
Плащаха ми да давам мнение, нищо повече.
Твоето "мнение" като консултант по дългосрочни прогнози беше,
че не си струва да се инвестира в Либия.
Защото падането на режима не влияе върху сигурността на Великобритания.
Твоето мнение стана държавна политика.
Как ти се струва сега?
Зле.
Чуй ме.
Явно си ядосан.
Но аз…
Моля те.
- Помисли за съпругата ми. - Това и правя.
Нека и тя страда.
Поне ще може да те погребе. Аз не открих баща си.
Стига, Пип.
Прощавайте, той е много дружелюбен.
Мамка му.
Мъртъв ли е?
- Да, умея да стрелям. - И слава богу!
Трагедия. Браво на теб.
- Как ме откри? - Бях у вас. Жена ви каза, че тичате тук.
Жена ми? Какво е казала?
- Че сигурно тичате тук. - Да.
- Много ти благодаря. - За нищо.
Дай да те прегърна. Страшно ти благодаря, няма да го забравя.
А сега трябва да ударя едно.
Нови подробности за вчерашната стрелба на Примроуз Хил.
Полицията не разкрива кой е стрелецът, но не се касае за наркопласьор.
- Той чака в кабинета ти. - Затова вися тук.
Директор е, Лам.
А това е голяма победа за нас. Защо не се възползваш?
Акъл ли ми даваш?
- Този мач вече съм го играл. - Само казвам.
Спасих му живота.
- Е, и? - Това е шанс.
- За кого? - За всички.
Надяваш се да се върнеш в Централата ли? Майко мила.
Ти не ме искаш тук, аз искам да се махна. Устройва и двама ни.
Никой не те задържа. Това е идеята на "Слау Хаус".
Как не си го разбрал?
Няма да напусна Службата.
Но не съм за "Слау Хаус", защото съм адски кадърен.
И ти го знаеш.
Не надеждата те убива, Картрайт.
Убива те знанието, че надеждата те убива.
Бепе, той ще плати.
Ако платя, ще го питаш ли?
Само ако стане дума.
Луиза е, оставете съобщение.
Здрасти, аз съм.
Разбрахме се да не ти досаждам, но…
Няма на кого да се обадя.
Понеже…
Май и аз се махам от "Слау Хаус".
Здрасти, не знаех, че си тук.
- Знаеше. - Добре де.
Трябва да поправим проклетия асансьор.
- Забавляваш ли се? - Не особено.
Но ти си кажи приказката. Сигурно си репетирал.
Пред огледалото ли? Или ти е трудно да се гледаш в очите?
Ако обичаш, недей да пушиш тук, това е сграда на МИ-5.
Дреме ми, в моята къща командвам аз.
В тази връзка…
Вече няма да е така.
Сериозно?
Твоята "къща", както я наричаш, престава да съществува.
Остава в миналото.
Мълчаливо допускахме да ръководиш това място
заради заслугите ти към МИ-5.
Но всичко си има граници, а ти отдавна ги прекрачи.
Да не забрави, че вчера човек от екипа ми ти спаси живота?
Почвам да съжалявам.
- Животът ми бе застрашен само защото… - И това не е всичко.
В списъка с постижения на "Слау Хаус", който, вярно, не е много дълъг,
е това, че успях да заловя фаталната жена, замесена в касапницата,
преди твоите кухари да нахлуят в посолство.
Това ли е причината? Искаш да заметеш грозната истина,
че си изтървал засукана заподозряна,
която междувременно е извадила от строя системата на МИ-5.
Интересно.
- Моето виждане е друго. - Не се и съмнявам. Нека позная.
Джъд ще задържи комисионата върху стоте милиона, стига да каже,
че се е опитал да ме предупреди за либийците и връзката на Тара с Хо,
а аз съм бездействал.
Ще хвърлиш цялата вина върху "Слау Хаус", за да запазиш поста си.
- Познах ли? - Шах с пешката, мой човек.
Явно съм прецакан отвсякъде.
Не обичам тази дума, но, да, прецакан си. Целият ти отдел също.
Ако изключим Картрайт, който има известни заложби.
- Заслужава втори шанс. - Няма начин да не се издъни.
Е, тръгвам, не ме изпращай.
Между другото, днес ще пратя екип
да разчисти тук.
Ще заличим петното, което остава след вас.
Не спрете ли с глупостите си,
ще се погрижа службите да ви съсипят и да направят живота ви черен.
- Извинявам се, какво беше това? - Кое?
- Чух нещо. - Това ли?
Запис как заплашваш политик, часове преди той да бъде убит.
Мога да ти пусна и останалото.
Където жена му обяснява как издържаш проститутка,
а ти изнудваш политика с турския му произход.
В случай че си забравил.
Може и да ти е изскочило от ума покрай лудницата.
Знаеш ли, аз…
Може би малко прибързах.
Не е "шах с пешката", а по-скоро "ход с пешката",
на който ти също отговаряш със…
- Какво искаш? - Каквото винаги съм искал.
Да ме оставите на мира.
Хубаво.
Добре.
"Слау Хаус" остава.
- И Моли Доран също. - Много харесвам Моли.
- Не го реших аз… - И Хо да се върне.
Хо? Той е пълна издънка.
- Твърдо не. - Държа Хо да се върне!
Оправя ми приложението за доставка на храна.
Хубаво, щом толкова… Добре.
Но тогава на кого предлагаш да припишем провала?
На некадърника, който заслужава да си тръгне.
- На теб. - На мен?
Не, абсурд.
Тая няма да стане. Не мърдам от тук.
Плащал си на момиче на повикване, което междувременно си чукал.
Ако до час не си освободил кабинета си,
ще пратя записа на изпадналите писачи, които познавам от пиянските си години.
Знаеш, че това ще навреди на Службата.
Хич не ми дреме за нея.
Само виж докъде ме докара.
И остави вратата отворена на излизане, обичам да става течение.
- Пак ще се виждаме. - Съмнявам се.
Не използвам услугите на проститутки.
Тя не беше проститутка.
Не беше… Опа. Не знам защо всички са си го въобразили.
Тя беше…
Компаньонка.
Роди Хо вече идва към теб.
Но няма да взема Картрайт.
Нищо, и без това не ми достига персонал.
- Значи ще си го задържиш? - Знае ли човек?
Може да ми притрябва черен дроб.
А и все пак аз бях този, който се досети, че целта им е Уилан.
- Да не искаш да се върнеш в Централата? - Как ли пък не!
Приятно ми е да си бъбрим, но в момента местя кабинета си.
Надявам се като директор да не забравяш малките хора.
Вратата ми е винаги отворена за кафе и разговор.
- Сарказъм ли долавям? - Много ясно.
Не искам и да чувам за теб и останалите в Централата.
Това идеално устройва и двама ни, Джаксън.
В СЛЕДВАЩИЯ СЕЗОН…
- Няма ли да се разкараш? - И аз се радвам да те видя.
Баща му е откраднал списък с имената на "куците коне".
Сега той е мъртъв, а моите хора са преследвани.
- "Слау Хаус" не съществува. - Вече ни няма.
С този теч на данни би се гордял дори Джулиан Асанж.
Нашата сигурност…
е в нейните ръце.
- Времето ни изтича. - Какво?
Пълна касапница е.
- Ако сте загазили… - Как смееш!
Много обичам да развалям рахатлъка на хората!
Защо си тук?
По работа.
Никой не е неуязвим.
Никой.
Трябва да отговорим на пет въпроса.
Кой, какво, къде и защо, мамка му?
- Четири са. - Няма ли да млъкнеш? Станаха пет.
Още ли сте тук? Чупката.
Превод на субтитрите Боряна Богданова