Det som följer bygger på en sann historia.
När Stephen och jag tog examen -73 stod halva Sydafrika i lågor.
Polisen sköt svarta ungdomar som kaniner.
Samtidigt smuttade den andra halvan på piña colador på stränder för vita.
Under apartheid blev människor segregerade efter sin hudfärg.
Och när våra ögon öppnades stod den nakna sanningen om apartheid framför oss.
Jag skäms inte för att jag föddes som saffer.
Det som vi alltid hade accepterat skulle vi nu förkasta.
Vi ville inte ha ett liv byggt på lögner och likgiltighet.
Vi ville anslut oss till kampen för ett demokratiskt och fritt Sydafrika,
som inte var byggt på rasdiskriminering.
Men om vi inte lämnade våra privilegierade vita liv och gjorde nåt
var våra ord meningslösa.
Vi valde att göra det mest radikala - och utan tvekan det mest explosiva.
Vi gick med i det förbjudna African National Congress...
...och genomförde aktioner mot apartheid jämte våra svarta och asiatiska fränder.
Vi spred budskapet om frihet och jämlikhet för alla raser till varje pris.
- Kom. - Ska vi inte se på?
- Stephen, vi har inte tid! - Vi kan väl bara...?
De är hack i häl!
Ni där! Stå kvar där ni är!
Och priset var högre än vad nån av oss anade.
Jag har ordnat pengarna. Göm dem, annars lägger de till tolv år på straffet.
- Överklaga inte. - Nej, jag krälar inte för fascistdomare.
Ge mig dem.
- Vad som än händer där inne, ge inte upp! - Nej.
Skynda dig. Jag älskar dig!
Okej...
Ställ er upp.
Republiken Sydafrika mot Timothy Jenkin och Stephen Lee.
Jag vill berömma åklagarsidan. Ett väl framlagt åtal.
Sjutton specialbyggda anordningar till tjugosex separata bombattentat,
är i sig allvarligt.
Men genomgången av de ytterst fördärvliga aspekterna av ANC:s ideologi,
att alla raser är jämlika och allt detta, det var ert starkaste argument.
Och vad jag förstår är fadern till en av de åtalade en framstående farmakolog
och den andres far är en forskare inom humaniora.
Det här landet har uppfostrat er.
Det har fött er och tillgodosett alla era världsliga behov.
Och så här väljer ni att betala tillbaka?
Nu ska Sydafrikanska staten tala om vilket pris ni ska betala i gengäld.
Alltså...
Den förste åtalade och den huvudsaklige bombbyggaren, Timothy Jenkin:
Du döms till totalt tolv års fängelse.
Den andre åtalade, medbrottslingen Stephen Lee:
Du döms till åtta års fängelse.
Straffen ska avtjänas vid Pretorias politiska fängelse för vita män.
Det var det.
Stå upp.
Sätt dig!
Skjut inte! Skjut inte!
Låt oss prata om det här...
Håll käften där inne!
- Tjena. - Tjena.
Äntligen är flygbladsbombarna här.
Efter alla era sluga knep tvingas ni hoppa ut genom fönstret som råttor.
Lyssna! Ingen tvingade er att förråda ert land och er ras.
Ni är de vita Mandela.
Ni är så vilseledda man kan bli.
Van der Merwe! Läs upp det.
Inga pennor, ingen radio, inga tidningar. Inga politiska samtal.
Inga paket större än ett kuvert på 15X10 cm. Besökare en gång i månaden.
Och inga som helst sexuella aktiviteter på området.
Här, ställ er på linjen.
Kliv över linjen.
Lås upp gallerdörren.
Sätt fart!
Fram till linjen.
Fortsätt.
Skynda på!
- In! - Mandela-älskare!
- Länge leve apartheid! - Välkomna till paradiset!
39378.
In!
Vänd dig om.
Flytta dig!
Okej, era flatlöss. Släckning elva, morgonklockan fem, frukost halv åtta.
Cellerna ska vara skinande rena.
Kom ihåg det, så kommer ni att leva länge och väl.
Nu så... Fullständig tystnad!
DAG 1
Kliv tillbaka från gallret.
Jag har inte sovit så gott på åratal. Det här är inte så illa.
Marsch!
Idiot.
Kom igen, gå!
Fortsätt framåt.
Sänk rösten, allihop.
Gå, gå.
Fortsätt.
Sätt dig.
- Tack. - Sitt inte där. Vi är segregerade.
Därför har de blå skjortor. Eller vill du sitta bredvid en mördare?
Nej, det här är bra.
Kitson.
Okej, lugna ner er nu.
Vad var det?
- Får jag slå mig ner här? - Varsågod.
- Vi har hört talas om er två. - Och vi om dig.
Ja, det är en ära.
- Hur många år? - Åtta för mig, tolv för honom.
Men vi tänker inte bli kvar så länge.
Håll fast vid ilskan. Den påminner er om att det finns en värld utanför.
- Ingen sa till dig att stanna. Sätt fart! - Lugna ner dig.
Kära nån, kära nån...
Flickor... Den här kallar vi för Potluck!
En för varje gång du spiller.
De jävla svinen!
Kom igen, flytta den dit.
Duktig pojke.
Nåt tynger ner er. Har ni nåt på er?
Ni springer som om ni har en flaska öl och några glas i häcken.
Cigarrfodral. 360 rand.
Ni har dyr smak.
Låt mig ge er en guidad tur.
Om ni undrar så är den sex meter hög.
Där är taggtråd som sätter sig under huden.
Sökarljus från kvällen till morgonen. De täcker hela rastgården.
Beväpnade boer hela natten. De vill inget hellre än att tömma magasinet i er.
Och alla tunnlar leder tillbaka till fängelseområdet.
Förutom muren där. Bakom den ligger det en öppen gata.
Jag kände en kille. Hur mycket han än försökte, så fick han inte ut pengarna.
Det blev alldeles infekterat.
Vad jag menar är att alla nyintagna tror att de ska rymma nästa vecka.
Vi är samvetsfångar, så det är annorlunda för oss.
Men vi är krigsfångar.
Hur som helst har jag ett gömställe. Jag kan förvara dem åt er.
Få ut dem innan ni ruttnar inuti.
Han ger en kalldusch till alla stackars jävlar med en plan.
- Jag pratar inte med honom. - Så det har gjorts försök?
En del kommer en bit...
...och andra en bit längre, men ingen tar sig ut.
- Nån gång måste vara den första. - Precis min tanke. Det är vår plikt!
Jag tror inte på den här "samvetsfånge" -skiten.
Om ni har en plan är jag med er. Cellen är en betonggrav.
Enda vägen ut är genom gallret. Säg till mig när ni har nåt.
Tillbaka till cellerna!
Varje fängelse har sin ålderman. För oss politiska fångar var det Denis Goldberg.
Han hade fått fyra livstidsstraff för att ha försökt störta apartheidregimen.
Det var samma rättegång som Mandela och Sisulu.
Han var som en kung.
DAG 23
I många nätter satt jag på min säng och stirrade på låset.
Jag provade hundra idéer i min fantasi,
och sen provade jag hundra till.
Det bara stirrade tillbaka varenda natt.
Och sen insåg jag
att man inte behöver veta allt. Man behöver bara veta tillräckligt.
Tysta!
Man börjar med det som man vet och tänker baklänges.
- Du, vi har nåt. - Inget som involverar grävande?
- Nej, vi ska tillverka nycklar. - Va?
- Vänta, lyssna. - Jag mätte låset med penna och papper.
- En nyckel av penna och papper? - Nej, av trä.
- Du är knäpp. Den går sönder. - Inte om man går mot fibrerna.
- Man har metallnycklar av en anledning. - Skulle inte nån gång vara den första?
- Okej. Var får ni tag i träet? - Från verkstaden...
Se upp!
Tre minuter.
Fortsätt.
Tysta!
Se på nycklarna när han kommer. Titta noga.
Nej! Du är helt från vettet! Vad snackar du om?!
- Vad pågår här? - Inget. Vi slåss inte, bara pratar.
Inte så mycket fred och harmoni bland de vita Mandela?
Nej, nej... Det är kafferjobb.
- Gå båda till cellerna. - Vilket trams!
Ska ni städa upp det? Mongo här tar hand om det.
- Han gjorde ingenting. - Vill du leka med honom?
Lek då lugnt! - Potluck, masa din svarta röv hit!
- Här! - Kom och plocka mitt också!
Tyst med er!
Var tysta.
Plocka upp det där.
Nästa!
Nästa i ledet.
Okej, nästa. Sätt fart!
Nästa.
DAG 74
Plocka ihop!
Fan också. Vilken idiot!
Stopp!
Bara Lee. Alla andra plockar ihop.
Ställ er på led.
Hit!
- Du har en intensiv blick, Jenkin. - Förlåt.
- "Förlåt, meneer." - Förlåt, meneer.
- Så vi gör bara en komplicerad nyckel... - Tysta.
En komplicerad nyckel till ett nyckelhål på andra sidan en tjock järndörr,
som vi inte alls kan nå.
Totalt vansinne.
Jag älskar det.
DAG 100
Ja!
Han har faktiskt klarat det!
Nej, nej...!
Tim, Tim...
Det kommer nån. Fort!
Nej, nej... Kom igen, lossna!
Tim!
Kom igen!
Jag slog en pojke i skolan.
Varför?
Han kallade mig för oäkting, och sa att jag inte har nån pappa.
Men det är inte sant.
Förlåt.
Vad har jag gjort...?
Är du arg på mig, pappa?
Nej! Jag är inte alls arg.
Det är här den bästa dagen på hela året, när jag får träffa dig.
Mamma säger att när de släpper dig kommer jag att ha skägg och vara 23 år gammal.
Är det sant?
Jag lovar dig att jag inte kommer att vara här länge till.
- Tillbaka! - Du skrämmer honom.
- Håll dig lugn, annars inga barn. - Vad är det med er?
Det här besöket är avslutat. Hämta in kvinnan.
- Okej, förlåt. - Gå ut med honom. Besöket är över.
- Kom, Antoine! - Snälla. Det var inte 30 minuter.
- Hur går det med hennes visum? - Avslag igen. Vi ska överklaga...
- Vi är färdiga! - Hur mår hon?
- Hon önskar glad femte bröllopsdag. - Det räcker med franskan! Ut nu!
Hon ska flytta till Bordeaux. Jag är ledsen, Leonard.
- Pappa! - Sluta skrika.
Släpp mig!
Sjutton, kom igen!
DAG 142
Femton sekunder!
Hur... Hur mår din son?
Okej, vi kör igen.
Gå!
- Hans besök gick dåligt. - Jag hörde det. Hur mår din pappa?
Jag vet inte. Han är sjuk.
Vi måste ut härifrån!
Jag tror jag har en idé.
Antoine gjorde en drake åt mig.
Den har en liten rulle med tunn svart tråd.
Jag kan binda nyckeln i båda ändarna och dra den dit.
Et voilà.
Jag gillar idén.
- Nej. - Vadå?
Om den inte går att vrida är det totalt meningslöst.
Totalt meningslöst? Okej...
Hur kommer vi då härifrån och hit?
- Som vi kan ha inne i cellen. - Exakt.
Därför är tråden smart. Vi kan ha den här utan att de förstår...
God dag, meneer.
Vad pratade ni om?
Inget, meneer. Vi bara pratade. Och sopade.
Ren cell, rent hjärta, meneer.
Kanske det.
- Okej, han har gått. - Hörde han nåt?
- Vi sa inget misstänkt. - Okej...
Om han frågar, så pratade vi...
Vi pratade ju om tråden. För att hänga upp kvasten.
Vänta...
Ja, ge mig den.
Just det!
- Nästan... - Når den?
- Inte riktigt. - Lite längre?
Åh nej...!
Fan!
Okej...
Ja!
- Och? - Titta. Jag har inte sovit på hela natten.
- Har du klarat av det? - Ja. Båda dörrarna.
- Har du verkligen öppnat båda dörrarna? - Ja, det har jag verkligen.
Très bien.
Skräp?
Bra jobbat.
Vi kommer inte att kunna se det blomma.
Det där är gatan utanför?
Vad fan är det för ljud?
Se upp.
Du där!
Fan...!
- Vad gjorde han här? - Han hämtade mitt skräp.
Ja, det såg jag. Han jobbar inte i trädgården.
Varför hämtar han från dig? Varför inte han?
Från och med nu plockar du upp din egen skit.
Ja, meneer.
Intendenten har gett order om hårdare kontroll. Det är därför de är så nervösa.
Så innan ni gör det ni ska göra, se till att ni kan undvika prickkyttarna.
- Ja, vi löser det. - Lös det försiktigt.
Misslyckas ni får ni 25 år om ni har tur och en kula i skallen om ni inte har det.
Prickskytten där uppe är en psykopat.
Han sköt några ungdomar och skickades hit för att han skulle lugna ner sig.
Jag ska försöka skydda er, men er plan är dömd att misslyckas.
Jag hoppas du vaknar en morgon och inser det.
Du är ung, och jag tycker om dig.
Men du tillhör en rörelse nu. Det som du gör påverkar alla.
Hjälp oss, då.
- Vi kan låsa upp alla dörrar! - Vi vet inte hur många det finns.
Om de har lås kan vi göra en nyckel.
Och gatan utanför? Vi behöver civilkläder och ett gömställe. Hur lämnar vi landet?
Vi tar ett steg i taget. Vi ska lösa det. Ni måste bara ha tålamod.
- Du måste ha tålamod med oss. - Jag har inget tålamod!
Jag har varit här inne i tjugo år, och en gång om året får jag en halvtimme.
En halvtimme ensam med min egen son.
De försöker knäcka oss. Inget mer tålamod.
Vi ska slå tillbaka!
- Han är oberäknelig. - Han har gjort ett val. Vad ska ni göra?
Okej, hör nu!
Vi är alla på samma sida.
DAG 206
I fängelset förblir inget sig likt,
men ändå förändras inget.
Rutinen är det enda som ger tiden mening.
Så man använder den. Man använder allt.
Man hittar sprickorna i deras rustning och utnyttjar dem så mycket man kan
dag efter dag efter dag.
Och genom sprickorna, i fängelselivets enformiga fotnoter...
...vinner man segern.
Då är så man slår fascisterna, en motståndshandling i taget.
- Kitson... - Läget?
- Har du fortfarande hand om filmskåpet? - Jag ska dit i kväll.
När låter de dig få nyckeln?
DAG 296
Din beställning.
- Ja, nu ser jag klart. - Din lille skit.
Visst ja, Potluck... Den svarte lille råttan som du umgicks med.
Han hängdes för tre dagar sen.
De fick visst hissa upp honom två gånger. Han vred sig och tuggade fradga i snaran.
Väpnat rån, och så får han gratis utbildning och blir begraven enligt lagen.
Det är mer än hans värdelösa infödingar kunde ha gett honom.
Ha det trevligt med glasögonen.
Jag tänker inte ge upp.
Fort, in här!
Nej, nej...!
Okej...
- Vi provar. - Ja, okej.
Akta så att den inte går sönder.
- Det räcker... - Vänta!
Det räcker. Kom nu!
Åh, för helsike...!
Låt den vara. Kom, kom!
Kom ut ur cellen.
- Är du sjuk, Jenkin? - Nej, intendent.
- Har du problem med hörseln? En infektion? - Nej, intendent.
Okej. Så klockan ringde och du hörde det. Varför vaknade du inte?
- Jag är ledsen, intendent. - Ledsen? Så rörande.
Hör nu, när det ringer till lunch i eftermiddag och till kvällsmat i kväll,
då blir du kvar i din cell utan mat. Hur låter det?
- Jag är hemskt ledsen, intendent. - Jaså, nu är du hemskt ledsen?
Du gick med i en terroristgrupp med smutsiga, svarta Rottweilrar!
De tuggade i sig dig och spottade ut dig, och nu är du inlåst här med mig!
Tjugo års erfarenhet talar om för mig att du inte vaknade för att du är trött.
Och du är trött för att du inte sover. Varför sover du inte?
Jag ställde en fråga.
- Jag är ledsen, intendent. - "Jag är ledsen, intendent".
- Det duger inte. Jag vet att det är nåt! - Jag är ledsen, int...
Försov dig aldrig mer när min klocka ringer!
Hörde du mig nu? Det var bra.
Gå nu och ställ dig utanför.
Ställ dig där. Se på mig när jag pratar med dig.
Snälla, det är min son.
Se på mig när jag pratar med dig. Rör dig inte ur fläcken!
Min son har gjort den. Jag får väl lov att ha en bild?
Nej, nej...!
Rör dem inte!
- Rör mig inte! - Ner på knä!
Nej! De är mina!
De är mina! Fascister!
Fascister! Rör dem inte! De är mina!
- Låt bli! De är mina! - Håll käften!
Ingen mer sån här skit heller!
Jenkin! Kom hit.
- Ingen mer sån skit. Är det uppfattat? - Ja, intendent.
Jag kommer aldrig att begripa varför ni omger er med fåniga små bilder.
- Jag hörde att du missade ett besök. - Ja, intendent. Sjukdom.
Jaha, det är det som de säger.
Vad är det här?
Det är...
Det är till foton.
Vilken ytterst korkad idé!
Ja, du är en riktig liten hemmafru. - Det räcker!
Nåt pågår här.
Och jag tänker ta reda på vad.
Röj nu upp allt det här skräpet.
Vadå? En till?
Okej, kom.
Jag dolde min nervositet så gott det bara gick.
Men det som man håller inne måste komma ut,
och de nattliga panikattackerna blev allt svårare med tiden.
Men varje hinder gav en möjlighet att se saker och ting på nya sätt.
Så hela fängelset blev vårt gömställe.
Bokhyllor.
Sprickor i väggen.
Hinkar med tvättmedel.
De blev våra medel till frihet.
Och när en dörr stängdes, öppnades en annan.
Många av dem med mina nycklar.
Frihet är en mycket enkel idé.
Det är kanske därför den är så lätt att förlora.
DAG 404
Få se nu...
- Det är lite karies här. - Det är när du rör vid den baktill.
Du får komma till min mottagning. Den måste dras ut.
Inte nu igen, för helsike!
Bli kvar där.
Loggie! Den elektriska dörren.
Vi står här.
Loggie! Öppna gallerdörren. Tryck på knappen!
Öppna den förbannade dörren! Vakna, Loggie!
Så där ja!
Gå!
Fan... Ställ dig upp!
De senaste månaderna har vi tillverkat 39 nycklar till 15 olika dörrar.
Vi har gått från cellerna till korridoren, nerför trappan och in på kontoret
404 dagar utan att bli upptäckta.
Vi vill dela det här med er.
- Varför följer ni inte med? - De bygger ju ett skyttetorn utanför.
- Det används inte än. - Tror du, ja.
Att springa och gömma sig i skåp är nåt helt annat än att överleva där ute.
- Det finns ingenstans att ta vägen. - Jo, till Moçambique och sen Tanzania.
- Ni lyssnar inte. - Jag har lyssnat klart.
- Visa lite respekt! - Nu räcker det. Jag föreslår att...
Vi vet att du vill hålla fanan högt bakom gallren. Vi håller inte med.
- Ska vi lyda er nu? - Nej, ert samvete.
- Är ni mitt samvete? - Om vi måste vara.
Att inte rymma är en pakt med djävulen. Det vet du!
Regeringen krossar allt som vi står för, och vår passivitet gör oss medskyldiga.
Här inne rättfärdigar vi regimen.
Men alla vita sydafrikaner är kanske likadana? Bara ord, ingen handling.
- Ta det lugnt! - Din respektlöse jävel!
- Kom ihåg vem du pratar med. - Jag vet precis vem jag pratar med.
"Ingen handling"? Säg det till Mandela eller Sisulu
eller vem som helst som var i Rivonia. Vi gjorde allt vi kunde -64.
Jag är stolt över att stötta mina bröder på Robben Island.
Vi blev gripna och dömda ihop, och om vi måste, så dör vi ihop.
Det här är skitsnack! De skulle rymma, allihop,
men det kan de inte, för de har inte vårt vapen.
Men vi har vår sammanhållning.
De kommer att förhöra och kanske tortera oss i månader eller år.
- På grund av er! - Följ då med.
Fördubbla ert straff om ni vill, men vi följer inte med.
Och kom inte till mitt land och berätta hur det ligger till!
Jag satt i fängelse innan du visste vad apartheid var.
Jag har också fått se mina barn växa upp genom det där lilla besöksfönstret.
Det har gått femton år av mina fyra livstidsstraff, och det blir inte lättare.
Men ett frö måste ruttna i marken, innan man kan njuta av trädets frukter.
Det är priset som vi måste betala, allihop.
- Inte bara fly. - Vi flyr inte.
- Bli då kvar och kämpa. - Det är så här vi kämpar.
Vi kan alla rymma i natt.
Och när ni åker fast?
När vi åker fast...
Ni skulle kunna uppstå från de döda och hjälpa bröderna som du pratar om,
men ni vill inte.
Ni lär se tillbaka på den här stunden,
och ångra ert beslut i resten av livet.
Kom. Vi försökte.
God jul.
Detsamma.
In!
Fan också...!
Det är nog för sent att förhindra att du tappar dina ruttna, svarta tänder.
Eller är det mer skit att sälja till de svarta gorillorna?
- Ut med dem nu! - Okej, tandfen. Ut!
Ut ur min cell. Ut!
Vilka dumheter! Jag slösar min tid med det här skräpet!
Var är du...?
Tack och lov!
Aha...
Sen kommer han att gråta, som en liten flicka.
Lycka till.
Det är inte för sent att följa med.
Var säkra på att ni kommer undan. Förstår du?
Kom, kom!
Hur hittar de nånting här inne...?
Vänta...
Vad är det här?
Skynda er!
- Var är gemet? - Det måste vara här.
Bara dra igen den!
Meneer! Jag kallar på dig!
Meneer! Meneer!
Meneer!
Okej, det räcker!
Stopp! Jag måste tillbaka.
För knappen till den elektriska dörren.
Fint!
Ja!
Kom igen!
Kom igen nu!
Okej, sätt fart!
Okej. Verkstadsnyckeln.
- Rund spets. - Bara verkstadsnyckeln.
- Besöksrummet har rund spets. - Nej!
Killar! Prova båda två.
Nej. Där ser du.
Tack.
Det är okej, fortsätt.
Flytta på dig!
Kom nu!
Den måste ända in, mon ami.
Portarna står öppna. Man kan se gatan.
Vi har klarat det!
Gode gud...
Jag ska aldrig glömma den här stunden.
Okej!
Okej, nästa.
Nästa.
- Trycker du dem ända in? - Ja, de gör jag. Ge mig en till.
Det var alla.
Det här är den sista vi har.
- Vad ska vi göra? - Vi måste gå tillbaka.
- Jag blir hellre skjuten! - Vi har inget val.
Okej, killar. Vänta bara!
Ja, kanske.
- Vadå? - Mejseln.
Vad gör du?
Nej!
Sluta! Leonard!
Vi kommer att åka fast! Och de kommer att veta att vi har gjort det.
Skruvmejsel. Jag måste djupare in.
Det hörs i korridoren!
Vi tar en titt. Ser du, det lossnar.
Det är nära...
Ja, okej. Jag mig skruvmejseln. Fortsätt.
Vänta, vänta...
Det räcker!
- Voilà! - Då sticker vi.
- Okej? - Ja.
Nej, vänta!
Vadå...?
- Nu går vi. - Jag vill bara säga att ni är...
Bara öppna dörrjäveln.
Vänta!
Ser ni?
- Åh nej... - Låt mig få se.
Okej, han går nu...
Han går...
Gå nu!
Kartan, ge mig kartan.
Nu!
- Okej... - Kom.
- Tre till Johannesburg. - Den vita hållplatsen är ditåt.
Nej, det går bra här.
- Det går bra. - Kom igen.
Okej.
- Låset funkar inte längre. - Nej, jag vet.
Hoppa in.
Upp och hoppa, flickor!
Upp med er!
- God morgon, farfar. - God morgon, meneer.
- Upp! - God morgon, meneer.
Meneer?
Hallå! Upp med dig.
Fan! Fan också!
Nej...
Slå larm... Slå larm!
- Du milde... Vi klarade det! - Ja.
Därefter följde den största människojakten i Sydafrikas historia.
De tog sig till Moçambique, Tanzania och sen London,
där de åter anslöt sig till ANC och fortsatte kämpa mot apartheid.
De levde i landsflykt tills de blev benådade 1991.
Efter 22 år i fängelse frigavs Denis Goldberg 1985
och återförenades med sin fru Esme och deras två barn.
Tims flickvän Daphne blev anhållen i nio dagar efter rymningen.
Tim träffade henne aldrig mer...
Den globala kampen mot förtryck och orättvisor
ledde till apartheids fall 1992.
1994 valdes ANC:s ledare Nelson Mandela till president i Sydafrika.
.:: TWA - Your Source Of Quality! ::. www.shareuniversity.org
Översättning: Richard Schicke