Uite.
Toate piesele.
- Canapeaua. - Scaunele de sufragerie.
- Televizorul. - Lămpile tale cu orgie.
Lămpi cu orgie?
Nu sunt lămpi cu orgie.
Ce fac oamenii de pe ele?
Ea e profesoară,
iar aceștia sunt elevii ei nubili și... E obscenă.
Ce îi învață? Franceza?
Sunt drăguțe, încă îmi plac. Tu ce crezi?
Ne va lua ceva timp să descărcăm totul.
Grozav! Am câteva treburi de făcut.
- Preiei tu, Imogene? - Da.
Bine, băieți, la muncă!
Scuze, devin autoritară.
Aveți grijă, băieți!
Aveți grijă la lămpile cu orgie.
Uleiul e greu de scos, o să văd ce pot face.
Ești cel mai bun. Să ai o zi bună.
- Herman. - Doamna Maisel!
Ce faci? Ce face Marilyn?
- Tocmai am avut aniversarea de 30 de ani. - Mazel tov!
M-am întors și o să-ți trimit multe lucruri la curățat.
O să vi le dau înapoi repede.
Și mai lucrezi pe datorie?
Desigur. Cât era limita, 15 dolari?
Ceva de genul ăsta. Credeam că pot primi
o limită mai mare.
- O limită mai mare? - Să zicem 30 de dolari?
N-am mai spălat nimic de când am plecat.
Sunt atât de multe lucruri,
o limită mai mare ar fi benefică pentru amândoi.
Pot să fac asta.
Ești un scump.
O să dau una tuturor celor pe care îi cunosc.
Marketing, Herman!
Mulțumesc, dnă Maisel.
Rest 63 de cenți. Mulțumesc, mai poftiți.
- Eli! - Dnă Maisel!
- Încă ai cele mai bune chifle din oraș? - Așa cred. V-ați întors?
Începând de azi.
Vreau să mă treci din nou pe caiet.
Sigur. Cât era limita? Zece?
Înainte, da. Dar mă gândesc să dublez suma.
- Dublu? - Triplu.
Să vezi cât mănâncă copiii.
Ar trebui să știi, ai șase.
O limită mai mare ne convine amândurora.
- Cred. - Îl știi pe Herman?
M-a implorat să cresc limita. Cam insistent.
Să văd ce pot face.
Ești o scumpete. Dacă nu vin acasă cu astea,
copiii o să mă mănânce.
- Le treci în cont? - Da.
O să dau una tuturor celor pe care îi cunosc.
Marketing, Eli!
Mulțumesc, dnă Maisel.
Johann! Uniformă nouă?
Să fi auzit la curățătorie și la brutar
cum cerșeau să cresc limita.
- Bărbați în toată firea, cerșind. - Ce fază!
O limită mai mare te avantajează mai mult decât pe mine.
O să întreb.
Spune-le despre Herman și Eli.
Cărțile de vizită, pentru șeful tău.
- Sigur. - Ești un scump.
- Randy! - Bună, dnă Maisel!
- Cine are cei mai buni pepeni? - Eu.
Sunt jignită.
M-am întors și vreau să vorbim despre contul meu.
Contul dvs.?
MINUNATA DOAMNĂ MAISEL
Ai văzut vreodată un lăptar cerșind, Walter?
Nu, vorbesc serios. Mă implora să cresc limita contului.
Tot spunea că îl avantajează pe el mai mult decât pe mine!
Nu acolo. În altă parte.
- Sunt chestii de bucătărie. - Eu organizez.
Sunt femeie, nu mă pricep la afaceri.
Fii mai drăguță, Imogene, ne place Antonio.
Scuze. Bunica mea e nordică.
Am moștenit furia ei rece.
Dacă brutarul, băcanul și curățătoria
îmi ridică limita datoriei, trebuie să-ți spun și ție.
N-aș vrea să schimb farmacia.
Douăzeci și cinci e super.
O să le spun tuturor că ești cel mai bun vânzător de pastile din cartier.
Înțelegi ce vreau să spun. Marketing, Walter! La revedere.
Ticălosul s-a împotrivit.
- Ce faci? - Rezolv problema fluxului de numerar.
Săptămâna trecută am vorbit cu Moishe
să-l fac să întârzie plata împrumutului pentru apartament.
Am dus-o pe Esther.
Am ținut-o în poală,
desculță, puțin murdară, ținea păpușa cu un singur braț.
- Nu cred! - I-am zis că are nevoie de pantofi noi.
Nu am putut plânge, dar Esther a plâns la fix.
Am ciupit-o.
- Nerușinato! - Dar a funcționat.
Dacă aș putea amâna plățile pentru lapte, rufe,
băcănie, măcelar, brutar și farmacie
pentru câteva luni,
poate recuperez.
Bună, vechi prieten!
Locul tău de onoare te așteaptă.
Raftul este complet.
Vino cu mine. Am nevoie de o opinie.
Ce zici?
E cubist sau...
Nu, serios, ce crezi?
Serios, e o nebunie.
La prima vedere, da, dar ascultă-mă.
- Midge! - Bine.
Un loc vechi, o viață nouă, nu?
- Sigur. - Noi viziuni. Viziuni interioare.
- Bine. - Canapeaua din sufragerie
trebuie să stea unde e.
- E făcută pentru camera aia. - Da.
Televizorul trebuie să fie în fața canapelei etc.
- De acord. - Bucătăria e bucătăria,
nu pot face nimic cu foaierul.
Unde pot crea ceva nou,
ceva deosebit, care să mă reprezinte?
În dormitor.
- N-ar trebui... - O secundă.
... să te miști.
Nu trebuie să fie aranjată cum era când eram cu Joel,
deși avea sens.
Și eu cu Joel aveam sens, și știm cum s-a sfârșit.
Vreau să intru în dormitor și să simt că e al meu.
Nu vreau să simt că aici e locul unde eu și Joel,
de multe ori, știi tu...
- Știu. - M-a părăsit aici.
Stătea acolo. Eu stăteam aici.
E altfel, căci locul în care m-a părăsit
e locul în care e dulapul, iar eu stăteam unde e patul,
ceea ce e o mângâiere pentru mine.
Ce zici?
Ar trebui să le pui cum erau. Așa e o nebunie.
- Imogene, am fost rănită. - De două ori: tibie și deget.
De Joel.
Știu.
Dar pune totul la loc. La fel cum era.
Să fie drăguț.
Și acum, când ești aici, ești singură. Ai ambele dulapuri.
Nu.
O să stau așa o vreme și o să văd cum mă simt.
Rahat! La dracu'!
Cum te-ai simțit?
Trebuie să mă duc să-l sun pe măcelar.
- Gunoierii nu fac grevă. - Cine spune?
Eu! Am spus-o. Astigmatism brusc, Jerry?
Îmi retrag cuvintele.
Când vor goli gunoiul?
- Ce legătură are? - E vorba de salubritate.
Kev are dreptate.
Bernie a aruncat un avocado săptămâna trecută și e încă acolo.
Abe Weissman, aici erai.
Îmi pare rău, am întârziat?
Mi s-a spus că întâlnirea e la zece.
Nu ai întârziat. Trei dintre noi am dormit aici,
unul pentru că soția l-a dat afară.
Nu m-a dat afară, ci nu m-a lăsat să intru.
Când ne-am trezit, reuniunea a început.
Vi-l prezint pe notoriul Abe Weissman,
Teroarea de pe Broadway. Acum, teroarea noastră.
- Neața. - Îmi pare bine.
Editor la artă, Terrence.
Bernie, la știri. Jerry, știri locale.
Opinia lui Leonard. Uneori, chiar are una.
Fotograful nostru, Kal-El, de pe planeta Krypton.
Am făcut greșeala de a-i arăta benzile desenate cu Superman.
- Gilbert. - Jules e desenatorul nostru.
Kev, ce ziceai că ești?
- Să te ia naiba! - Poetul nostru.
Ăsta e antetul, în carne și oase. Stai jos.
Te deranjează fumul ăsta, Abe?
Nu. Și eu fumez pipă.
Da. Ce fumezi tu nu e ceea ce fumez eu.
Îmi plac hainele tale, Weissman.
- Super stofă. - Încetează, Jer.
Îmbracă-te cum vrei. Curierul a apărut o dată în chiloți.
De ce și-a înjunghiat soția? Părea drăguță.
Plimpton a zis că i-a spus lui Norman că nu e Dostoievski.
Am avut o discuție lungă cu soția lui la o lansare de carte.
- A meritat-o. - Unii dintre noi trebuie să plece.
Să reluăm.
Verifică sursele. Dacă e real, îl publicăm.
Abe, nu-mi place să fac asta,
dar ai trei recenzii de făcut săptămâna viitoare.
- Trei? - Știu că e mult.
Nu, de fapt,
The Voice a avut, în medie, 3,25 recenzii de teatru, de la primul număr.
Deci, e tipic.
Cum ai ajuns la cifra asta?
Am citit numerele trecute.
La biblioteca de pe strada 42.
Mi-a luat câteva săptămâni.
Ai citit toate numerele trecute?
Toate, în afară de 13 noiembrie '57.
Cred că l-a furat cineva.
Mi-ar plăcea să rezolv asta într-o zi.
Mă simt ca și cum v-am arătat benzile mele desenate cu Superman.
Nu, îți apreciem minuțiozitatea, dle Weissman.
În timp ce îți punem la îndoială sănătatea mentală.
Carol, scoate numărul din 13 noiembrie 1957 pentru Abe.
Să rezolvăm problema acum.
Am vești de la publicitate.
Săptămâna trecută, prima pagină i-a chinuit.
Misiune îndeplinită.
Urăsc departamentul de publicitate.
- Miriam, am venit! - Nu am bătut la ușă.
Am discutat,
dar asta am hotărât.
Bună.
Remarcabil! Ca și cum am călătorit înapoi în timp.
Ce sentiment ciudat!
Parcă e din Zona Crepusculară.
Ultimul episod a fost o frumusețe.
- Ce ziceți de un tur? - Te rog.
Era odată un director de publicitate
suprasolicitat și hărțuit.
În mod clar, un înlocuitor pentru Rod Serling.
Minunat. Și ce priveliște!
Mi-am recăpătat râul.
Avea un șef care țipa mereu la el:
„Împinge, Williams!”
- Sufrageria. - „Împinge!”
Apoi adoarme în tren, în drum spre casă.
Toate farfuriile. Și un pian.
Și se trezește într-un oraș idilic numit Willoughby.
- Continuăm? - Într-un secol diferit.
Sunt căruțe trase de cai și o fanfară.
Vorbesc singur.
- Mereu mi-au plăcut scaunele alea. - Și mie.
Perfecte pentru camera asta.
Pe aici, vă rog. Spre dormitor.
Am văzut bucătăria?
Fetelor?
Aveam nevoie de ceva diferit.
Sunteți acolo?
Practic, tot dormitor e.
- Răspundeți-mi. - Să vedem camera de oaspeți.
Am schimbat și acolo ceva.
- Distractiv. - Hei, așteaptă.
Am terminat cu dormitorul?
Mergeți prea repede.
Ce părere ai?
Astea sunt lucrurile noastre.
- Știu. - Ce caută aici?
- Astea sunt lucrurile noastre. - Știu.
Ce caută aici?
Pentru asta v-am invitat.
- Ca să vă fac o ofertă. - Ce ofertă?
M-am gândit că ar putea fi minunat...
dacă voi doi...
v-ați muta aici cu mine.
Și copiii.
Și, desigur, Zelda.
Întregul clan Weissman, împreună din nou,
în clădirea originală, doar câteva etaje mai jos.
- Ce ziceți? - Da.
- În niciun caz. - Ce?
- Gândește-te puțin. - Gândește-te la asta.
Nu luați o decizie fără să vă gândiți mai întâi.
Nu e o decizie pripită.
Ți-am ascultat oferta și știam că e o prostie.
Tată, te rog.
Te-ai muta înapoi în cartierul tău drag,
cu chioșcul tău de ziare, cu al tău Zabar, sinagoga ta,
locul de unde iei gogoașa cu jeleu
de care nu îi spui mamei.
- Gogoașă cu jeleu? - Le găsesc pe toate
- ... la metrou. - Spune-mi că ești fericit în Queens.
Haide, spune-mi!
Uite cine are hobby-ul de a fi snoabă.
Îmi place ideea.
Îți place? Suntem în camera de oaspeți.
- Și? - Deci, când ai oaspeți,
dorm pe noi?
- Dacă sunt jucăuși. - Și avem baia cu vomă.
- Care dintre ele? - Cea în care a vomitat Ethan
acum doi ani. Foarte mult.
A fost curățată. Ia-o pe cea de lângă dormitorul meu. E identică.
Baia supraîncărcată cu scutecele lui Esther.
Dumnezeule! O să o împărțim.
Băile vor fi comune, ca să putem fi revoltați împreună.
Ești vicleană.
- Tată! - Abe.
Te-ai gândit că ne aduci aici,
pui niște muzică, ne îmbeți,
ne amețești cu flori și o cină plăcută, un pian ieftin?
Probabil că nici măcar nu e acordat.
E perfect acordat și are un ton cald, frumos.
- Restul din ce am zis e valabil. - Vreau să am grijă de voi.
Mă revanșez pentru că m-ați născut și m-ați crescut.
N-ar fi trebuit să-l cumperi înapoi.
Ce bărbat va dori o femeie care are un apartament?
Are dreptate. Te face mai puțin feminină.
Stați să-mi ridic chiloții și să mă scarpin bărbătește.
Ce ziceai?
Dacă trebuie să mâncăm, hai să mâncăm.
„Scărpinat bărbătesc.”
- Bună! - Mama ta ne crede cerșetori.
- Bună, bunico! - E încăpățânat.
- Bună, mami! - Du-te înapoi în pat.
E un coșmar să stați cu Moishe și Shirley.
Sunt nudiști!
- Te obișnuiești. - Gândește-te.
Acest apartament, acest cartier
e ca Willoughby al tău, nu?
Din acel program. Atrăgător, pașnic, idilic, acasă.
Willoughby era casa funerară
în care ajunge tipul cu „împinge”.
Era mort la sfârșit, Miriam.
A sărit din tren. Ai ști asta dacă m-ai asculta.
Știi, Zona Crepusculară sună stupid.
Poftim?
- Miriam. - Toți sunt morți și nu știu
sau cred că au murit, dar sunt în viață,
sau sunt din spațiu și nu știu,
sau cred că sunt morți, dar sunt din spațiu.
Greșit! Unii sunt în realități alternative.
Bine, opriți-vă amândoi!
Abe, ascultă. Nu putem trăi cu Moishe și Shirley.
Înnebunim.
Orice ai spune, vrei să fii din nou aici.
- Știu că vrei. Și eu vreau. - Mulțumesc.
Dar nu putem lăsa impresia că avem nevoie de pomană.
Ne trebuie o poveste de acoperire.
- Poveste de acoperire? - Nu putem spune
- ... că ne întreții. - Ar fi umilitor.
Nu a fost umilitor să locuiți cu Moishe?
Nu, am avut o poveste de acoperire.
Aș vrea s-o ascult.
Le-am spus oamenilor că ne mutăm, deoarece Abe a plecat de la Columbia,
și apartamentul fabulos pe care l-am închiriat a picat
și am dat în judecată un proprietar escroc
pentru a ne recupera garanția. Dl Crink.
- Cine? - Proprietarul escroc. Ascultă!
Proprietarul fals are un nume?
Și nu voiam să închiriem în timpul procesului,
așa că ne-am mutat temporar cu Moishe.
- Procesul e săptămâna viitoare. - Pentru ce?
Tu nu asculți?
Să recuperăm garanția de la dl Crink.
Dl Crink nu este real.
Povestea logică pentru mutarea aici
e că ți-am cumpărat apartamentul înapoi.
- Ce? - Îmi convine.
Am făcut toate astea pentru voi,
și vreți să spuneți tuturor că ați făcut-o pentru mine?
Nu e corect.
- E un concurs? - Nu e.
Am crezut că a fost altruist din partea ta.
- Este. - Suntem de acord.
- Cu ce? - Te muți cu noi.
- Nu? - S-a făcut.
Bun. Îmi iau ceva de băut.
Mersi că m-ai pârât cu gogoașa, apropo.
E într-o stare foarte fragilă.
Vorbește încet și fără mișcări bruște.
- Bine. - Reguli:
fără contrabandă, medicamente de orice fel,
arme, orice poate fi folosit ca armă.
- Bine. - Sunt incluse pixuri, creioane,
unelte, șireturi, sfoară, pile de unghii,
deschizătoare de sticle etc.
- Bun. - Vorbești doar cu pacientul
la care ai venit. Nu deschide ferestre,
nu închide uși. Ai înțeles?
Da. Ascult.
Am întocmit o listă de lucruri specifice
care o irită și care nu trebuie menționate.
Cele mai multe par a fi numele unor iubiți din trecut.
Printre care:
„Vincent Price, Edgar G. Robinson, Jan de la Jan și Dean,
„Dean de la Jan și Dean, Howlin' Wolf, Salvador Dali, Cubby O'Brien.”
De la Mickey Mouse Club?
„Fess Parker, Igor Stravinski, Adlai Stevenson.”
O să las lista. Nu e scurtă.
Nu vorbi de orașul Cleveland
și nu folosi cuvântul „umed”.
Ultima chestie o înțeleg.
Drept înainte.
Sophie?
Îndurare, Susie! Ai venit.
Și de bunăvoie.
De asta e deosebit.
M-ai sunat de multe ori.
Da? Totul e atât de tulbure!
Și norii sunt în formă de fructe.
Uite o banană.
Uite un kumquat.
Stai jos.
Cum ai ajuns aici?
Susie, am trecut prin iad.
După Miss Julie, am căzut din ce în ce mai mult.
M-a cuprins întunericul, ca o haină veche de nurcă.
Îmi trebuia ajutor.
M-am întâlnit cu avocatul, cu agentul de presă,
managerul și cu brokerul de investiții.
Și am decis cu toții că ar trebui să am o cădere nervoasă.
Și ai avut?
Iat-o pe draga mea Helen. Bună, Helen!
Bună, Sophie!
Vorbesc cu managerul meu.
- Ce face Leslie? - Tot pe ventilator.
- Cineva i-a deschis fereastra. - E împotriva regulilor.
Se investighează.
- Pa. - Ne vedem la shuffleboard.
Sfinte Sisoe!
Te obișnuiești cu asta.
Uită-te la noi!
Două păsări în cuibul unui cuc.
Sophie, te vizitez, dar am venit și cu un alt motiv.
- Dawes! - Da, doamnă.
Cred că e timpul pentru pastilele mele.
Sincronizarea dvs. e impecabilă, doamnă,
- ... ca întotdeauna. - Este.
Se pare că te descurci bine.
Mă bucur.
Vrei una din cele galbene? Nu-mi plac.
Avem o afacere de făcut.
Trebuie să semnezi ceva.
Vrei autograful meu?
Cam așa. E doar un document
care spune că nu mai facem afaceri împreună.
Un avocat s-a uitat peste el.
E un fel de formalitate,
căci nu vom mai avea nicio treabă.
Dar tu ești managerul meu.
- Nu sunt managerul tău. - M-ai dus pe Broadway.
- Managerul meu a făcut asta. - Nu sunt managerul tău.
Câte aventuri ne așteaptă!
Eu și managerul meu.
Nu sunt managerul tău.
- Ba ești. - Nu sunt.
Citește asta.
Ei bine?
Este o dizolvare a parteneriatului dvs., doamnă.
Chiar vrei asta?
Da.
Bine.
E timpul pentru baia mea cu săpun.
A NAIBII LUCILLE BALL
Lucille! Stai așa, Lucille!
Miriam, bate la ușă, te rog. E o baie.
- Baia mea. - Parcă erau comune.
Nu mai este așa?
Da, dar de ce lucrezi în baia mea? În baia noastră?
Miriam, nu am niciun birou și am nevoie de un spațiu de scris.
Trebuie să fie confortabil, ca să pot fi creativ.
Dar cealaltă baie are aceeași mărime.
E prea aproape de camera unde doarme mama ta.
Asta ar trezi-o și ar fi nepoliticos.
Da, să nu cumva să fii nepoliticos.
Nu aveai pixuri roșii.
Altceva?
Ușa!
Mamă, te-ai trezit. Și-mi reorganizezi bucătăria.
Totul era înghesuit pe rafturi incredibil de joase
pentru că prietena ta scundă le-a organizat așa.
Credeam că arăta bine.
Pentru Tom Degețel, da. Sau Breasla Acadea, dar nu pentru oameni normali.
- Am înțeles. - Isobel?
Imogene.
Tată! Mama s-a trezit!
Ce vrei la micul dejun?
Cereale.
Ești consecvent. Îmi place asta la tine.
Mamă, ai adus laptele înăuntru?
Nu.
Rahat!
- Miriam! - Dumnezeule!
Mă speriați?
Ne-am dus să ne plimbăm.
Asta?
Mi-era teamă că o să se strice aici,
așa că voiam să-l pun în frigider
până vă întoarceți.
Voiam să fac asta pentru toți.
Ca Zâna Laptelui. Dar v-ați întors.
Deci, nu mai e nevoie.
Poftim.
Poftă bună.
Mă bucur să te văd.
Ce drăguț din partea părinților tăi că ți-au cumpărat apartamentul înapoi!
Fermele Anson. Sunt Gus.
Bună, Gus. Sunt Miriam Maisel, de la Riverside, 385.
S-a întâmplat ceva cu livrarea laptelui nostru.
Da, Maisel, Riverside, 385.
- Apropo de contul tău. - Ce e cu el?
Scrie că nu ai niciun istoric de credit la noi.
Am avut un cont timp de cinci ani.
Soțul tău avea contul.
Joel Maisel.
El a avut contul.
Da, iar eu sunt doamna Joel Maisel.
Soția lui pe atunci.
El plătea, așa că era creditul lui.
Era creditul nostru.
Pornești de la zero,
așa că ne trebuie bani în avans.
- Îmi pare rău. - Nu pot pune „îmi pare rău” pe cereale.
Dă-mi naibii niște lapte!
- Miriam! - Doamnă, e politica companiei.
Nu pot face nimic.
Foarte frumos, Gus.
Și vrei să știi ceva, Gus?
Laptele tău nu e chiar atât de delicios.
- Îmi pare rău. - Are gust de pipi de vacă.
- Miriam! - Untul tău are un miros chimic.
- Doamnă! - Ai niște vaci inferioare, Gus.
- E opinia unei foste cliente, Gus. - Doamnă...
E pâine prăjită sau banană. Alege.
Nu! Nu le vreau!
E o lume a bărbaților, scumpo.
Bine.
... fiul mândru al Harlemului, Shy Baldwin, se căsătorește.
Multe doamne cu inima frântă!
Shy a surprins-o pe prietena lui,
Monica Johnson, invitând-o pe scenă la Paris,
așezându-se în genunchi și punând întrebarea
în fața a 3.000 de fani frenetici.
Nunta are loc la New York,
când Shy ia o pauză din turneul său european.
Vă vom anunța când vom avea mai multe detalii.
Între timp, felicitări cuplului fericit.
E bine că a spus da
cu 3.000 de fani acolo.
De parcă cineva l-ar refuza pe Shy Baldwin.
Cred că soțul tău e în public.
Bună, iubitule!
Da.
- Alo? - Bună, surioară. Vești bune.
Vești bune? Ce? Cecul?
Îl emit azi. Așa se zice în afaceri.
Când scriu cecuri,
se spune că le emit.
Ești o făcătoare de minuni!
Mulțumesc. Și am un nou loc de muncă.
Unde?
Aici, la biroul de asigurări.
- Bună, Marcie! - Bună!
Ce birou de asigurări?
Biroul nostru de asigurări.
Cum se face că lucrezi la biroul nostru de asigurări?
- Domnul B m-a angajat. - Ce să faci?
- Să fiu secretară. - Imposibil.
Am făcut ce ai spus.
M-am culcat cu domnul B și el mi-a zis:
„Îți dau cecul vineri. Hai s-o facem din nou.”
Nu ți-am spus să te culci cu el.
- Credeam că așa ai zis. - Am spus „flirtează”.
Nu am spus „sex”.
Oricum, acum suntem împreună.
M-a întrebat: „Vrei o slujbă?”
I-am zis: „Da, dacă nu trebuie să muncesc mult.”
Mi-a zis: „Nicio problemă.”
Doar îi fac chestii în baie la prânz.
Îmi convine.
Stai să înțeleg.
Lucrezi la biroul de asigurări pe care l-am fraudat,
făcând chestii agentului de asigurări
care e acum, practic, la curent cu frauda?
Asta se întâmplă când te culci cu ei.
Nu ți-am spus să te culci cu el!
Nu țipa. Haide,
tu ai început furând banii clientei tale.
Nu i-am furat, i-am împrumutat.
Dacă împrumuți fără să-i spui,
nu e furt?
Ești la birou? Unde te aud oamenii?
Da. Ce faci, Kyle?
Atunci taci dracului din gură!
Ce nervoasă ești!
Închid. Salută-l pe soțul tău.
Sigur. E încântat că am o slujbă.
Adu-mi cecul ăla, imediat.
Alo?
- Eu sunt. - Miriam? Ai o voce aiurea.
N-au vrut să-mi crească contul de lapte.
- Ce? - Contul de lapte.
Îl măresc pentru Joel, nu pentru mine,
căci creditul nu era pe numele meu.
Ca să iau lapte, trebuie să plătesc,
și nu știu de ce mi se pare atât de rău, dar asta e.
Te lasă să iei lapte fără să plătești?
Cum de n-am știut asta?
Nu știu. Ieri mă simțeam de minune.
Acum mi se pare că n-o să meargă nimic
și că am fost nebună să iau apartamentul ăsta,
iar mama îmi întoarce bucătăria cu susul în jos,
tatăl meu e în baie, dezbrăcat, folosindu-mi rujul...
- Stai, ce? - De ce am cumpărat apartamentul ăsta?
Pardon, părinții mei l-au cumpărat,
ceea ce mă face o cerșetoare. Nici măcar nu primesc credit.
Orice fel de credit.
Mi-am ciupit fiica. Ar trebui să fiu arestată.
Vrei să vin la tine?
Și știi că L. Roy Dunham m-a făcut albie de porci iar în ziar.
Da, am văzut.
Era încântat de un comediant la Copa și a zis:
„Spectacolul tipului nu a semănat cu vorbăria seacă
„a preferatei nimănui, dna Maisel.”
Scrie despre mine când nu scrie despre mine.
De fapt, a zis: „vorbăria foarte seacă a preferatei nimănui, dna Maisel.”
Ai memorat?
Nu, am ziarul. Tipul e un idiot.
Să vezi când o auzi că nu-mi permit lapte pentru copii.
Vor fi scunzi și vor avea artrită,
iar Imogene le va aranja bucătăriile,
Breasla Acadea,
iar Ethan va fi batjocorit zilnic
că nu i-am putut da lapte pentru cereale.
Asta se întâmplă. Asta e viața mea.
De ce gâfâi?
Mi-am mutat patul,
dar nu e bine.
Trebuie să îl mut din nou acolo unde era când Joel,
care are o bonitate fenomenală, locuia aici,
dar nu asta era ideea. Și eu...
Chiar am distrus relația cu Gus.
„Pipi de vacă.” Sunt un monstru.
- Știi ce se va întâmpla? - Ce?
Ori o să sfârșesc măritată iar cu Joel,
dar prietenei lui nu-i va plăcea asta,
sau mai bine încep să caut un doctor drăguț prin spitale,
pentru că asta nu e bine.
Am niște lapte, ți-l aduc. E doar de o săptămână.
Nu, mulțumesc.
Trebuie să închid telefonul și să-mi oblig fiul să mănânce pâine prăjită.
Miriam...
Mulțumesc, Sal.
Parcă soția ta nu te lasă să mănânci așa ceva.
„Infarct pe băț.”
Sunt între soții.
Păcat. La câte ai ajuns acum? Patru?
Cinci? Prima a fost Susan.
Sandra.
Ultima a fost Sandra.
M-am căsătorit cu două Sandra.
Faci să fie dificil.
Prima Sandra a fost o drogată.
Apoi Dotty te-a părăsit pentru Hal Roach.
Ai devenit internațional cu dansatoarea de flamenco,
Conchita și mai cum?
Și ea te-a lăsat pentru Hal Roach.
A doua Sandra, cu balcoanele sănătoase.
A fost una între Dotty și Conchita?
Susie, dacă vrei să mergi cu mine, mergi cu mine.
Nu mă urmări.
Bine.
Deci, vorbește cu mine. De ce ești aici?
E vorba de Sophie.
Ce surprins sunt!
A cedat, Harry.
Mai rău ca niciodată.
Parcă ar fi Frances Farmer.
E la spitalul de nebuni?
Am fost la ea. Am încercat s-o fac să semneze un formular,
ceva legal. Nu vrea.
Așteaptă până expiră contractul.
S-a stins, s-a terminat pentru ea.
Măiculiță! Ce crud!
E o afacere crudă.
Trebuia să te ascult. Aveai dreptate.
Mereu am dreptate, nu?
În felul tău ciudat, ai vrut să mă avertizezi
să nu fac afaceri cu ea.
Trebuie să treci prin ce trebuie să treci.
Uite banca mea!
Îți place banca mea?
- Cum de e banca ta? - Citește plăcuța.
„Harry Drake. Ce dulce e!”
Un cadou de la Gleason.
Uită-te la priveliștea asta. Frumoasă, nu?
Se văd două dintre cele trei apartamente pe care le-am pierdut din cauza soțiilor.
- Ce? - Ai adus-o pe Broadway.
Dar a fost un dezastru.
Hindenburg înmulțit cu șase.
Dar, dacă Sophie ar fi fost un pic mai puțin nebună,
dacă ar fi putut trece peste seara premierei,
ai fi o legendă.
- Nu a fost să fie. - Iar eu te-aș urmări în parc.
Zece investitori pe Broadway amenință că mă dau în judecată.
Mare lucru. În ce săptămână nu sunt dat în judecată?
Asta e cea mai litigioasă afacere
din cel mai litigios oraș
în cea mai litigioasă țară din lume.
Suntem în America.
Ce mai face fata ta?
Asta e cealaltă problemă a mea. Nu știu ce să fac.
Chestia cu Shy Baldwin. E greu, puștoaico.
Acum vrea să meargă mai departe.
Are un plan pe care eu nu-l înțeleg.
- Suntem blocate. - Atunci, dă-i papucii.
- Ce? - Las-o. Caută pe altcineva.
Nu o voi părăsi, Harry.
Încă mai cred în ea. Mai mult ca niciodată.
Are ceva. Știu.
E foarte încăpățânată.
Dar, dacă nu o vei părăsi, adu-o din nou pe scenă.
Dar e foarte mofturoasă! Îi plac localurile mici.
- Fără băutură, nu-s bani. - Nu trebuie să-mi spui.
Nu o asculta, Susie.
Uite, comedianții sunt nebuni, toți.
Iau decizii idioate, nu văd pădurea din cauza copacilor.
S-a bosumflat, și-a vărsat nervii, tu ai ascultat.
Adu-o înapoi pe scenă!
Da. Ai dreptate.
Și începe diversificarea.
Ia-ți mai mulți clienți.
Trebuie să plec. Dacă plec de la birou cinci minute,
izbucnesc zeci de incendii.
Mersi, Harry. Serios, mersi.
Și cu tipii ăia de pe Broadway, o să dau niște telefoane.
Nu te dă nimeni în judecată.
Într-adevăr?
Oamenii vorbesc despre tine, Susie.
- Nimic bun. - Nu contează ce spun,
atât timp cât o spun.
San Remo,
12 camere, șapte băi, cameră pentru menajeră.
Ăsta m-a durut.
Ne vedem.
Pa!
Vin!
- Hai să mergem! - Ce?
Chiar acum. Ieșim.
- Unde? - Nu gândi, nu vorbi, doar mergi.
Bine. Mă întorc imediat.
- Unde te duci? - Să-mi iau o pălărie.
Nu, nu va fi doar o pălărie.
- Ba da! - Nu-ți schimba hainele.
- E în regulă. - Doar o pălărie!
Nu e niciodată doar o pălărie!
CLUB DE COMEDIE
- Haide. - Nu știam că aici
vom merge.
Unde credeai? La Howard Johnson, pentru scoici?
- Mi-ar plăcea niște scoici. - Coboară!
- Îmi plac scoicile. - Te voi forța să ieși.
- Ce autoritară ești! - Ieși și treci acolo.
Protestez.
Notat.
Slavă Domnului că te-ai schimbat! Serios.
Da, gândiți-vă la numele băieților de la Yankees.
N-ar fi ceva dacă Whitey Ford ar conduce un Chevy?
Sau dacă Mickey Mantle nu avea unde să pună premii?
Credeți că lui Jim Coates i se face frig iarna?
- Bobby! - Da?
- Mi-am adus fata. - Sunteți drăguți.
- Pentru scenă. - Nu mai e spațiu.
- Și ce? - Ce?
- Dă afară pe cineva. - De ce?
- Serios? - Am avut o comediantă săptămâna trecută.
- Nu pe ea. - Hai să mergem!
Știi că e tare.
Și cu un fund plin de șrapnel Shy Baldwin?
- Să te ia naiba! - Bine, o să-i dau un loc.
- Serios? - Nu, dar...
O să fiu de treabă. Poți să intri.
Nici n-o să-ți iau taxa de masă. Doar bea.
Bine, asta mă enervează.
Și pe mine. Vrei ceva de băut?
- Am nevoie de ceva de băut. - Și eu.
Ați auzit de noua carte de Harper Lee?
- Bere. - Martini. Cu măsline.
Ghici care e băutura ei preferată. Spirtoasă pasăre cântătoare.
Uite că ăsta e o scoică.
Bine, gata cu mine. Vă prezint un om foarte amuzant
din Crown Heights.
Chiar a făcut duș înainte să vină.
Aplaudați-l pe uriașul Noah Birnbaum.
- Haide, Noah. - Noah Birnbaum?
Noah Birnbaum.
Bobby nu l-a scos pe Noah Birnbaum pentru mine?
Am decăzut atât de mult?
Nu, Bobby e doar un nenorocit.
Ești ceea ce mănânci.
E varză.
Ce nasol e!
Salut, ce mai faceți?
Cum alege ce salut generic
să scoată din sacul lui de porcării?
- Varză. - Varză.
Toată lumea a primit băuturile? Da?
Vinul preferat al unui gentilom e Cabernet.
- Știu. - Nu?
Vinul preferat al evreilor e...
„Vino, că-i frig afară.” Varză.
- Varză. - Varză!
Am trecut pe lângă o biserică cu prietenul meu, Sid.
Era un panou pe care scria: „50 de dolari dacă devii catolic.”
Sid zice: „Am nevoie de bani, intru.”
După 15, iese și îl întreb:
„Sid, ai luat cei 50 de dolari?”
Scutură din cap și spune:
„Voi, evreii, nu vă gândiți decât la bani.”
Sunt evreică.
Ai vorbit tare.
- De parcă mi-ar păsa. Altul. - Mai departe.
Puștiul vine de la școală și-i spune mamei că a primit un rol în piesa școlii.
Ea îl întreabă: „Ce rol?”
- Pe la spate. - Puștiul spune: „soț evreu.”
Mama spune: „Spune-i profesorului
„că vrei un rol în care se vorbește.”
- Frumos! - Crezi că e amuzant?
Avem o pasăre cântătoare
- ... în public. - Ce faceți?
Ne distrăm puțin.
Nu mai faceți asta. Stewie, încă un cuvânt și le dai afară.
Ne strici bucuria!
Îmi pare rău pentru Moise,
a condus o grămadă de evrei prin deșert.
Ce durere de cap!
Nu-i de mirare că Dumnezeu i-a dat două tablete.
Mama? Tata? Eu sunt.
Joely. Ia uite la tine, câte ai în brațe!
Declarații fiscale pe cinci ani.
Sistemul tău cu două registre
face să fie mai voluminos.
Pune-le jos.
Stai, ia ceva de mâncare.
Nu, trebuie să plec.
Nu e o întrebare, ci un ordin. Ești prea slăbănog.
Bine. Poate mănânc puțin.
Miroase bine.
Da. Am făcut toate preferatele tale.
Am uitat complet.
Joely, ea e Lena Brofmann, stă pe strada noastră.
E profesoară la PS 144.
- Spune „bună”. - Bună, Lena.
- Bună, Joel. - Ce predai?
Muzica. Armonie și compoziție.
Cânt la flaut.
- Aveam de gând să spun. - Mamă.
Joel are un club de muzică,
deci aveți multe în comun.
Nu-i așa că e minunat?
Haideți, amândoi!
Stai jos. Lena.
- Încă puțin? - Da. Un pic mai mult.
Joely, stai jos.
Voi doi vorbiți, ca să vă cunoașteți.
Acuși scot cina din cuptor.
Ești bine?
Da. Doar cineva spune: „Bună, lasă-mă să ies.”
- Scuză-mă o clipă. - Sigur.
- Mamă... - Drăguță, nu?
Ți-ai ieșit din minți.
- Eu nu stau. - Stai.
De ce nu există o ușă prin spate?
Acum două minute puteai să stai. Ce s-a schimbat?
- Lena Brofmann. - Ce?
E o fată drăguță, muzician talentat.
- Oare și-o fi adus flautul? - E însărcinată!
- Doar un pic. - Copilul aproape merge.
- Mai trebuie sare. - Nu ies cu o gravidă.
Doamne, nu e timp pentru întâlniri.
O să-i spun că sunt bolnav. Și că ești nebună.
Ești un bărbat divorțat, cu doi copii mici.
Deții un club de noapte în Chinatown,
ceea ce e imposibil de explicat.
Nu poți fi mofturos.
- Mamă... - Ai nevoie de companie.
De cineva cu care să fii.
O femeie bună face un bărbat să fie bun.
Unde crezi că ar fi tatăl tău fără mine?
Ai grijă!
Dă-mi un motiv bun pentru care nu te poți duce acolo
ca să iei masa cu fata aia.
Deci...
- Îți place să predai? - Îmi place la nebunie.
Pentru că iubesc copiii.
Bine, toată lumea să aplaude un om foarte amuzant: pe mine!
Dar aplaudați-l și pe prietenul meu, Frankie Borden. Bravo, Frankie!
Frankie Borden ar trebui tras pe roată, hăcuit, violat de o zebră...
Frankie Borden e cel mai prost.
Un om foarte amuzant în continuare,
se numește Billy Jones.
Mulțumesc. Nu l-am născut, dar le accept.
- Billy Jones? - Sfinte Sisoe!
Mai rău de atât nu se poate! Billy Jones!
Înainte de asta, vă spun ce spectacole urmează să avem.
Iată-l.
Până și când stă în picioare e varză.
... în primul rând, doar într-o seară, avem ceva cu adevărat special.
Marele Dave e capul de afiș...
Chiar și Billy pleacă la numărul lui.
Numărul lui oribil. Îl aud în coșmarurile mele.
Mă întorc imediat.
Stai, unde te duci?
Ce e cu rânjetul ăsta?
Billy Jones a ieșit să fumeze.
Avem zece minute
până se gândește să înconjoare
clădirea și să intre din nou.
- Ce? - L-am încuiat pe dinafară.
- Ești un drac împielițat. - Da.
Așa că uitați-l,
proaspăt întors dintr-un turneu mondial,
dacă lumea este Scranton.
Favoritul tuturor, în afară de soția lui,
Billy Jones!
Unde ești, Billy?
- De ce rânjești? - Billy Jones.
Mulțumesc!
Da, Billy!
Unde e Billy?
O săptămână grea.
Femeile.
Nu poți trăi cu ele, nu poți... Atât.
Nu poți trăi cu ele.
„Soția mea.” Frate!
Un mediu i-a zis că în altă viață a fost Maria, regina Scoției.
I-am zis: „Sper că te-ai distrat. În viața asta,
„ești Mary, Spală-mi șosetele.”
Soția... A zis că vrea un loc de muncă.
Vă vine să credeți?
I-am zis: „Ai un loc în care nu ajungi niciodată:
„acolo, jos.”
O dedic pe asta amicului meu, Bobby.
Tăiați-i microfonul și lumina reflectoarelor.
Trebuie să plec. De ce soția mea vrea să vorbim în timpul meciului?
Rahat!
„... dacă voiam să strici ceva plăcut, te-aș lua în dormitor.”
Nu l-ai scos pe Birnbaum, nu l-ai scos pe Borden.
- Ce ai? - Fă-ți numărul.
- Tocmai l-a făcut. - Dar mai bine. Și pe tocuri!
- Interzise pe viață, amândouă! - Dă-mi drumul!
Erai amuzantă odată.
- Ce s-a întâmplat? - Ce?
Îți plac glumele proaste când le face Billy.
Aceasta este o afacere de divertisment.
Oamenii nu vin aici ca să-ți bați tu joc de ea.
Vin să se distreze.
Asta am făcut,
am distrat oamenii.
Amice, salvează-ți cei doi dolari.
Pentru un dolar jumate, te distrez eu.
Cine vrea să se distreze?
Ce faci la vest de Third Avenue, dragă?
- Ce? - Haide!
- Hei, așteaptă. - E comediantă!
Da, fac pe mine de râs.
Hei, așteaptă!
Iar începem, la naiba!
A fost un țipăt de bine?
- A fost un țipăt de bine. - Foarte bine.
O lectură antrenantă. A trebuit să caut câteva cuvinte.
Am fost șef de promoție la Princeton. Cunosc cuvintele.
Le pot schimba.
Lasă-i pe cititori să șteargă praful de pe dicționare.
Am încercuit câte ceva. Nu e nevoie să rămâi.
Grozav. Sunt fericit.
Asta te va face și mai fericit.
Și să economisim un timbru!
Ce este?
- Primul tău salariu. - Primul meu salariu. Minunat.
Vrei timbrul?
Voi sări peste timbru. Mulțumesc, Gabe.
Mulțumesc, Abe.
Tot ceea ce le spunem bărbaților trece printr-un filtru strâmb,
pe care noi nu-l avem.
Noi spunem „nu”, ei aud „da”.
Noi spunem „stop”, ei aud „pleacă”.
Noi spunem: „Vrei să te distrezi?”
Ei aud: „Vrei să te distrezi?”
Același lucru, dar scos din context, rahat.
Limbajul, știu.
Cu mine, mereu e vorba de limbaj.
În seara asta, am spus ceva
și am fost prinsă.
Nu e vorba de ceea ce spui,
ci de locul în care ești
când spui ceea ce spui.
Și cine e prin preajmă când spui ceea ce spui,
în locul în care ești.
Cocaină?
Pentru ce ești aici?
- Prostituție. - În rochia aia?
De fapt, sunt aici pentru că am îndrăznit să spun anumite cuvinte
în raza auditivă a jegosului de polițist Krupke.
Limbajul, știu.
Ai nevoie de un foc?
Mulțumesc, scumpo.
E prima dată?
- În închisoare? Doamne, nu! Tu? - Da.
O să te obișnuiești.
Nu am vrut să...
Nu contează.
Deci, unde rămăsesem?
Da. Am vorbit deja despre Bobby?
- Doar de Billy Jones. - Și Noah Birnbaum.
Atunci am păstrat ce e mai bun la final.
Miriam Maisel, ai ieșit pe cauțiune.
Stai o clipă, să termin aici.
Bobby, pe bune...
Ăla nu poate fi părul lui adevărat.
Știu că e peste așteptări.
Cu mult.
- Îi primești înapoi. - E o ambuscadă.
Ba nu. E o fată dulce,
n-am vrut să-i sun părinții.
Una e să te scot pe tine pe cauțiune,
dar o prostituată necunoscută?
Nu sunt prostituată.
E drept, ești Miss Turnstile 1959.
Mă bucur că ai spus „drept”.
Fă la dreapta pe 6.
Eu o cred.
Nu poartă lenjerie intimă.
Trebuie să lași lucrurile să respire.
Mergem în cerc?
Doar două cvartale. 46.
M-am distrat mai mult la închisoare decât la clubul ăla varză.
Iluminare mai bună.
Bobby e un nemernic. Clubul ăla e mort pentru noi.
Asta vreau să spun, Susie.
Nu vreau să joc jocul. Sunt prea bătrână.
Nu ai nici măcar 30 de ani.
Mă simt străveche.
Vreau să rămânem la Gaslight, cluburile din Village.
Locuri unde pot vorbi, unde pot fi eu însămi.
Sigur,
rămâi la Village, la localuri mici.
Dar câștigă-ți existența.
Cluburile care fac bani vând alcool.
Am administrat Gaslight. Fără alcool, nu sunt bani.
Voi juca trei spectacole pe noapte. Patru.
- Cinci. - Zero înmulțit cu cinci e tot zero.
Fără alcool, nu sunt bani.
Pentru niciuna dintre noi.
- Da. - Hei, am trecut.
Iau metroul. Când cobori din trenul A,
sunt două cvartale în sus și unul peste.
Asta ajută?
Bună, Mikey!
Termin super repede.
Hei, Bunny, am fost arestată!
Bravo!
Cafea. Vrei niște cafea?
Am nevoie de o cafea.
Eu nu vreau.
Are cineva 20 de dolari?
20 de dolari? Cine sunt eu, Rockefeller?
Îmi mai trebuie doi dolari, dar în rest îi am pe toți.
Ar fi trebuit să-ți spun despre cafea.
Cum poți spune asta în cuvinte?
Ești nouă?
Aplaudați-o pe Lana La Rue!
O fată drăguță și patriotică.
Văd că mulți dintre voi încă salută.
Păstrează restul, scumpo. Și mai adu!
Frumos costum!
Probabil e un cadavru dezbrăcat în vreo morgă.
Apropo de cadavre,
ați auzit de rigor mortis?
Aș vreau eu să fiu tânăr, dar nu știam că trebuie să mor ca să fiu țeapăn.
Asta e ultima mea seară aici, la Wolford.
Nu vă înghesuiți cu felicitările.
Pensionare fericită!
Trebuie să le spunem părinților mei despre noi.
Am amânat cât de mult am putut.
Numele „Lena Brofmann” îți sună cunoscut?
- Hei. - Oprește-te!
- Cum naiba ai intrat? - Niciun pic de securitate.
Ce-i asta?
Banii pe care mi i-ai împrumutat ca să dau înapoi banii
- ... pe care i-am cam... rătăcit. - I-ai jucat.
Cum rămâne cu tipul de la asigurări?
Încă te urmărește?
Sora mea îi face zilnic sex oral în baia de la birou,
deci, e în regulă.
Deci, asta e. Am plătit datoria.
Și m-am întors de unde am plecat.
După ce am plătit cauțiunea pentru Miriam și prostituata aia.
Fiecare propoziție pe care o spui e mai rea decât ultima.
Stai.
Niciodată,
dar niciodată,
să nu mai faci șmecherii cu banii soției mele.
- Fosta soție. - Nu începe.
Mama?
Totul e pe rafturi înalte.
Nu sunt girafă. Am nevoie de bucătărie așa cum ar trebui să fie.
Continuă.
- Tata? - Miriam, bună!
Cum a fost seara ta?
Bine. Am fost arestată pentru prostituție.
Ce frumos!
E totul în regulă?
Sigur. Totul e bine.
Totuși, aș dori
să discut un lucru foarte serios cu tine. Stai jos.
- Miriam... - Nu e primul pahar.
Cred că e greșit
ca un bărbat să fie întreținut de fiica sa.
E împotriva legilor
- ... dintre tată și fiică. - Bine.
Am primit primul salariu de la Voice azi.
Ți-l dau ție pe tot,
ca să plătești ce trebuie în casă. Ia-l.
- Tată, serios... - Ia-l.
Asta e o săptămână întreagă?
Da.
Pentru cât ajunge?
- Sincer? - Insist să fii complet onestă.
- Un ou. - Ouăle sunt bune.
Deci, un ou.
- Poate două. - Încă unul și faci o omletă.
Ai putea cumpăra niște sare.
Jumătate de morcov.
- Ești sigur că e o săptămână întreagă? - Ăsta e salariul meu săptămânal, Miriam.
Ți-au spus că va fi o sumă atât de mică?
Cred că da. Am fost atât de entuziasmat când m-au angajat,
că s-ar putea să nu fi ascultat.
Ar fi trebuit să iau timbrul ăla.
- Ce? - Nimic.
Bea cu mine.
Știi ce e ironic în toată chestia asta?
Slujba
e grozavă.
Vreau să spun...
E chiar grozavă.
Îmi plac oamenii ăștia.
Sunt diferiți, deștepți,
dar mai relaxați.
Și e cel mai amuzant lucru...
Da?
Se pare că mă plac.
Toată lumea te place.
Nimeni de la Columbia nu m-a plăcut.
Și uită-te la asta.
Ești tu.
- Pune-l în ramă. - Nu. Nu-mi permit.
Ne va ajunge.
Glumeam.
Dar ce poate cumpăra guvernul
cu cei 96 de cenți
de impozite pe care le-au reținut?
Să vedem.
- Avion de vânătoare? - Nu, costă un dolar și ceva.
- Niște capse. - Dar nu și capsatorul.
Asta va dura ceva mai mult.
Bine, tată, știu că e șocant, dar...
Gândește-te că faci ceva ce îți place.
Da.
Amândoi.
Suntem artiști.
Deși ar fi fost inteligent ca unul dintre noi să lucreze într-o bancă.
Ești sigură
că te descurci cu toate astea?
Pentru artă.
Subtitrarea: Ligia Constantinescu
Redactor Robert Ciubotaru