MARELE TUR PREZINTĂ
UN PĂHĂREL, LA DESPĂRȚIRE
Noroc și bine v-am găsit la ultimul episod din Marele tur!
Și, dat fiind că e ultima dată când eu, James și Richard
vom lucra împreună,
dl Wilman a zis să facem ceva important.
Astfel, ne-a propus să cumpărăm câte o mașină electrică de dimensiune medie
și să vedem câte ture putem face pe autostrada M25
cu o singură încărcare.
Iar noi am hotărât să-l ignorăm și să venim aici!
Da! Vă urăm bun-venit în Zimbabwe!
În plus, nici nu vom conduce niște amărâte de mașini electrice!
În locul acestora, am decis să ne cumpărăm
mașinile la care am visat dintotdeauna.
Iată ce mi-am cumpărat eu!
Un Triumph Stag!
Mereu am adorat mașina asta. Încă de când eram un țânc.
Dar nu m-am gândit vreodată că o să am una.
Sincer să fiu, nici nu credeam că am voie să dețin așa ceva.
Doar oameni de calibrul lui David Niven putea deține un Stag.
Nici măcar n-am condus unul,
știut fiind că nu se cade să-ți întâlnești eroii.
Iată însă că l-am condus și, spre marea mea bucurie,
este o adevărată plăcere.
Așa mai merge!
Dar iată că-și face intrarea în scenă Lewis Collins.
Marfă!
Super!
Sunt mândrul proprietar al unui Ford Capri Mk1 cu motor de 3 l.
- Modelul GT? - Nu, GXL.
- De ce n-ai luat GT? - Pentru că ăsta e superior.
N-aș zice.
Înainte să-i pot da replica, ne-am trezit cu Clarkson,
care avea deja o greșeală la activ.
Fiți atenți ce dulce e!
De ce ai cumpărat o Lancia?
Pentru că, acum 20 și ceva de ani, am traversat Botswana într-una
și s-a dovedit mașina ideală pentru Africa.
Dar s-a defectat întruna.
Așa e. Dar aia era cu motor pe față.
Asta are motor central. E un Montecarlo.
Și am făcut mai multe modificări ca s-o adaptez condițiilor de drum.
Dacă-mi permiteți, o să vi le prezint.
În spate...
- ... stopuri Ferrari 308. - Arată bine.
- Patru țevi de eșapament... - Frumos!
... roți Delta Integrale,
faruri și grilă Delta Integrale,
plus vopsea albastru Lotus.
Și-i îmbunătățește vreuna fiabilitatea?
Și, pentru că facem asta de...
- O sută doisprezece ani. - Corect, 112 ani.
Am învățat câteva ceva.
Prin urmare, înăuntru...
am înlocuit tapițeria de piele a scaunelor, că se încălzea,
- ... cu una de pânză... - Da.
... plus un volan Alcantara pentru mașini de curse.
Și...
dacă aruncați o privire, am scos torpedoul
și l-am înlocuit cu...
- Cu un frigider? - Da.
Să-mi țină băutura rece.
- Frigiderul cu băuturi aromate. - Mișto de tot!
- Îi îmbunătățește vreuna fiabilitatea? - Nu, doar confortul.
O să bei ceva rece cât aștepți pe marginea drumului.
- Îmi place. - O să îndure mai ușor
defecțiunile.
- E plăcută ochiului. E frumoasă. - Te lasă fără replică!
Și eu mi-am modificat Fordul înainte să plec la drum.
- Nu zău? - După cum vezi,
i-am vopsit capota neagră, pentru că... uită-te și tu! E superbă!
- E modelul GT? - Nu, GXL.
- De ce n-ai luat un GT? - Pentru că ăsta e mai bun.
- Ba nu. - Ba da.
E ca un GT, adică bun, dar cu ceva în plus, adică mai bun.
Ce-i?
Îmi aduc aminte de asta de la GXL,
pentru că i-au montat un bord cu aspect de lemn.
- Corect. - Cred că am mai discutat asta.
- Da. - GT e pentru sport,
GXL, pentru afaceri.
Ai dreptate. Trebuie să înțelegi
ierarhia modelelor Ford. Taică-meu avea un GXL Cortina
pentru că era director general.
Și taică-meu avea unul.
- Amândoi... - Director.
- Amândoi tații... - Afaceri.
... oameni puternici, influenți, care alegeau lucruri de calitate.
Vă mai aduceți aminte, pentru că a devenit un fel de glumă recurentă,
că sistemul meu audio n-a funcționat în nicio călătorie anterioară.
- Da. - De data asta, funcționează.
FORD CAPRI MK1
Răbdare! Așteptați versurile.
Am fost DJ, mă pricep. Atenție! Acum!
„Mark One Ford Capri.” Voilà!
„Are tot ce-mi trebuie”, și chiar are, pentru că e un GXL.
Îmi plac Capriul.
- E musai. E în lege. - Îmi plac Capri GT.
Tuturor le place Capriul.
- Ce modificări ai făcut la Stag, James? - Niciuna.
- Ce? - Cum?
Niciuna. De ce ai vrea...
O secundă!
Vrei să-mi zici că încă are motorul original?
- Îl are. - Întrebarea dlui Clarkson e pertinentă.
Nu toate exemplarele de Stag, însă majoritatea, aș zice,
și-au înlocuit motorul original cu un Rover V8.
- Da. - Care e mai fiabil.
Da, motorul original Triumph Stag V8 este incredibil
pentru că a găsit nenumărate căi de a se supraîncălzi și autodistruge.
Nu doar una.
Nisipul de la turnare intră în canalele de ungere
și, pac, se supraîncălzește!
Au alezat excesiv cilindrii și au îngustat pasajele de răcire.
- Se supraîncălzește și pac! - Da.
Partea deșteaptă e că au două blocuri de cilindri, fiind motor V8.
Au pus senzor de temperatură doar pe un bloc.
Cel puțin nu știi când se supraîncălzește.
Dacă celălalt se supraîncălzește,
afli când motorul începe să bată.
Dacă ești într-un avion
care se îndreaptă direct într-un munte, ai vrea să știi?
Aș zice că nu.
De ce ai vrea să știi?
Bei un gin tonic, vezi un film, te simți bine...
Nimic. Nu vreau să ridic...
Nu vreau să ridic submarinul ăla, pentru că e o nebunie, dar nu știau.
E ultima emisiune în care aducem aminte.
Ne doare la bască.
Câtă alinare am găsit în gândul că nu știau?
„Ne simțim minunat în adâncuri.” Pac!
Exact! Ne puteți scrie.
Trimiteți-ne reclamații prin telefon, însă veți auzi un mesaj înregistrat:
„Nu ne interesează telefonul dv.”
Sau formați numărul 0800-scutiți-ne!
- „Nu mai suntem aici.” - Nici măcar acolo.
Așa e.
Putem spune ce vrem. Cum se deschide capota?
Din partea asta.
Fii atent ce uzată e maneta aia!
S-a șters imaginea cu capota deschisă.
Ridic-o de la mijloc!
Drace, chiar e motorul original de Triumph!
O raritate!
Doamnelor și domnilor, aruncați o privire,
pentru prima și ultima dată!
Original, dar tot de cacao!
Ce? Un mesaj.
- Dl Wilman! - Frățioare!
„Acum, că v-ați încărcat mașinile,
„ne întâlnim în parcarea South Mimms.”
- Nu știe că suntem aici, nu? - Nu știe...
Oricum, nu contează, pentru că am pus deja la cale
o probă de capul nostru.
Actualmente, ne aflăm la extremitatea estică a Zimbabweului.
Vom parcurge 1.900 km,
până la extremitatea vestică,
și cu asta, basta!
Adio și n-am cuvinte!
Un singur lucru mă neliniștește.
- Ce? - Munți. Trebuie să... peste ăia.
Eu nu-mi fac griji pentru că, să nu uităm,
din asta s-a născut Lancia 037,
ultima mașină 4x2 care a câștigat Campionatul Mondial de Raliuri,
învingând Audi Quattro.
N-au păstrat mare lucru din asta, nu?
- Păi... - Și-au propus
să facă din asta o mașină de raliuri fantastică,
cu puține modificări. Așa că au desprins sigla,
iar tot ce era în spatele ei au înlocuit.
Fără alte comentarii, ne-am pornit mașinile sport de 50 de ani
și am plecat să traversăm inima aspră a Africii.
Așadar, pentru ultima oară...
la drum!
Pentru mine, aceasta este mașina perfectă pentru această călătorie.
Prima mea mașină era cât pe ce să fie un Capri.
Am văzut reclama în ziarul local.
I-am pus poza lângă casa de marcat din benzinăria
în care lucram, în Redford.
Urma să împlinesc 18 ani.
Ar fi fost prima mea mașină. Mi-o cumpărau ai mei.
Când însă am inspectat-o, s-a dovedit a fi furată.
În locul ei m-am ales cu o Toyota Corolla 1976.
Este mașina perfectă pentru o asemenea călătorie.
E ușoară, are puțin peste o tonă.
E nervoasă, e puternică.
Motor V6 S6 de 3 l pe față, tracțiune pe spate, frâne...
Asta-i tot.
Îmi place că turometrul e marcat din mie în mie.
Are mii... Nu funcționează,
dar, dacă ar funcționa, ar indica turația în mii,
pentru că sună mai bine.
În anii '80, nu intram cu mașina în centrul Londrei
de pe autostrada M4.
Foloseam întotdeauna Marea Șosea de Vest,
pentru că pe această șosea
era o reprezentanță auto denumită „Steagul în carouri”.
Uneori, în vitrină, aveau expus un Montecarlo.
Iar când îl aveau expus,
opream și-l admiram cu orele, visând.
Iar acum sunt la volanul unuia...
și e al meu.
Al meu!
Din partea mea, aveam doar un singur lucru de spus:
Triumph Stag.
Măiculiță mare, ce peisaje!
Nu știu de ce, dar simt
că mi se face poftă de o ceașcă cu ceai.
Ce te-a apucat?
Zi-mi că glumești!
Fraților, n-are rost s-o dau după corcoduș: am pană de motor.
Poftim?
Palpitant!
E cu adevărat un eveniment, pentru că Ford Capri are la fel de multe piese în mișcare
ca sticla asta de apă.
Cum, Doamne, iartă-mă, poți face pană de motor într-un Capri?
Mi-e familiar sunetul ăla.
- Da? - Nu merge motorul.
Și eu cred că e motorul.
- Da. - Iar noi suntem experți.
Prima capotă care se ridică e a mea.
- Ce am face într-o astfel de situație? - Ia să vedem!
Ce am face de obicei?
Ne-am sprijini de mașină... E fierbinte.
Ce-ar fi să renunțăm la obiceiul de-o viață
- ... și să-l ajutăm? - Da...
- Da. Măcar o dată. - O să zic pas.
Pa!
După atâți ani, tot un nemernic ai rămas.
Bun!
Am parcurs vreo 25 km...
și am rămas doi.
Apropo...
nu doar Fordul
are propria muzică.
Și mașina asta are.
E timpul să mă delectez cu puțin Struggle Jennings
și „Monte Carlo”. Audiție plăcută!
Monte Carlo
După câțiva kilometri, un nou instrument s-a alăturat
secției ritmice, doar că nu era foarte ritmic.
Motorul a dat un mic rateu.
Rateu.
Rateu, alt rateu, vaci.
Ce situație de rahat!
Din mașina ta iese un norișor de fum.
Dumnezeule mare!
Da.
Fu... Foc!
- Motorul e de vină. - Da.
- Mi-ar plăcea să te ajut,
dar nu știu multe despre motoarele italiene cu două axe cu came,
iar al meu funcționează perfect.
Dacă ți se strică mașina, cine o să te lase în urmă?
Nu pot sta locului de grijă!
O să trebuiască să mă las singur în urmă.
Temperatura și presiunea sunt optime.
După 52 km, o distanță colosală, doar o mașină își continuă călătoria:
Stag.
La câțiva kilometri în urmă,
am reușit să-mi dau seama că problema Fordului era pompa de combustibil.
Ar fi însă o mică problemă.
N-am văzut niciodată interiorul unei pompe funcționale,
ca să știu cum trebuie să arate
și ca să o pot compara cu una nefuncțională.
Între timp, mi-am pus geniul la bătaie și am aflat deja
cum să rezolv problema Lanciei.
Chestia asta de la capăt era slăbită.
Dacă o strâng bine, o să dea scânteie ca lumea
și o să scap de rateuri,
iar combustibilul nears nu va mai ajunge în țeava de eșapament,
nu se va mai aprinde și nu-mi va mai da foc mașinii.
Se aude o bătaie. Oare ce-o fi?
În ultima vreme m-am cam învățat să fiu electrocutat,
așa că am apelat din nou la geniul meu,
am înlocuit fișele bujiilor...
și, în scurt timp, am pornit la drum.
Toarce ca un pisoiaș.
Da, da!
Am plecat pe urmele lui James, incapabil să mă hotărăsc ce mă surprindea mai mult:
calitatea drumului sau peisajele în continuă schimbare.
Ăștia sunt pini.
În Africa.
Nici n-am ieșit bine din plantația de ceai, că am dat de pini.
Dacă m-ar teleporta cineva acolo și m-ar întreba în ce țară sunt,
aș zice: „Scoția.”
Când l-am ajuns din urmă pe James...
James May!
... acesta era deja la poalele munților,
unde minunata șosea s-a transformat într-o pistă cu obstacole.
Știam eu că n-o să dureze prea mult.
Praf și iar praf.
Am gura plină de praf.
Apoi, însă, mi-am amintit că, pentru prima dată în viața noastră,
eram la cârma propriului destin.
Putem opri oricând dorim. Dl Wilman nu e aici. Genial!
N-are rost să mai mergem după... E ora patru.
După câțiva kilometri, am văzut un indicator către un loc de cazare,
i-am trimis lui Hammond coordonatele și am decis să punem punct zilei.
Îmi imaginez că nu e cel mai răsărit hotel din lume.
La urma urmei, suntem într-o pădure, în inima Zimbabweului,
pe vârful unui munte, dar nu se știe niciodată.
Din fericire, m-am înșelat.
Rău de tot.
Până și temperatura e perfectă, nu?
- E un loc cu totul special. - Nu e rău.
Vezi munții din depărtare? Sunt în Mozambic.
Mereu s-a găsit un motiv din cauza căruia n-am putut intra în Zimbabwe.
În toți anii în care eram la BBC, n-am putut veni
- ... pentru că BBC era interzis. - Da.
Dacă te gândești unde suntem azi, am ajuns într-un loc foarte plăcut,
pe o șosea foarte plăcută...
- Da. - ... la un hotel foarte plăcut.
E mai bună decât ideea dlui Wilman, nu?
De ce l-om fi ascultat în toți anii ăștia?
Nu știu.
Deși el ar spune că, fără el,
două mașini s-au defectat după doar 40 km.
Și uite-așa, am ajuns să trăncănim despre datele mașinilor noastre.
Am rămas surprins cât am plătit.
Tu, James May, după cum bine știi, ai plătit 26.500 £.
Da.
Richard Hammond, pentru GXL-ul său, model greșit de Capri, a dat 25.000 £.
- Douăze... Pe bune? - 25.000 pentru un GXL.
- Pentru un Capri obosit. - Montecarlo...
- 17.950 £. - Un chilipir!
Curat chilipir!
Ale noastre prind 100 km/h în vreo nouă secunde.
A lui Hammond în vreo opt secunde.
- Deocamdată, nu. - Nu.
Din fericire, eram din nou în mișcare.
Când însă am ajuns pe drumul denivelat, am început să mă întreb
dacă Fordul Capri a fost alegerea cea mai înțeleptă.
Am cam pus-o cu burta în țărână.
Privind înapoi,
ar fi trebuit să aleg ceva cu garda la sol mai mare
decât un Ford Capri Mk1 GXL,
cu motor de 3 l, din 1974.
Și, după cum am aflat, aș fi putut alege cam orice model.
Cred că a sosit momentul să curăț puțin parbrizul.
Am rămas fără tobă.
Și, drept să vă spun, nu prea am ce-i face.
Așa cum mă așteptam, când am ajuns, colegii mei plesneau de înțelegere.
Am terminat ziua de muncă la 16.00.
- Serios? - Da.
Am băut o bere la 16.00. Era cam cald.
- Acum s-a răcorit. - Am băut opt.
Super! Îmi dați și mine una?
- S-a terminat. - Nu zău?
- Da. Incredibil. - Bine.
S-a dus la magazin. Din păcate, e la vreo 50 km.
După ce nu a băut o bere...
Hammond a distrus coloana sonoră a nopții africane...
reparându-și, cu mare tam-tam, eșapamentul.
A doua zi dimineață, James a distrus trilul cântăreților din zori,
făcând-o pe tanti Geta, femeia de serviciu.
- 'Neața! - 'Neața!
Cât loc liber trebuie să ai în cap să-ți zici:
„Ce-ar fi să admir peisajul, să ascult trilul?
„Nu. Prefer să dau cu aspiratorul în mașină.”
M-am trezit devreme, am admirat peisajul,
am ascultat trilul și am făcut frumusețea asta și mai frumoasă.
O clipă, scuze!
Ghiciți ce-am primit!
- Mesaj de la dl Wilman. - S-auzim!
- E cu capsa pusă. - Ne-o fi descoperit?
Așa cred. Bun!
„Tocmai am aflat că ați plecat cu trei mașini clasice în Zimbabwe.
„Și, cum sunt aproape sigur că una dintre ele se va strica...”
- Văleu! - Da.
„Mi-am rugat persoanele de contact să vă trimită o mașină de rezervă.”
Serios?
- Aia trebuie să fie. - Mda!
Doamne!
Drace!
E cumplită.
Pe bune? N-am mai văzut una de-un car de ani.
- E... - Aia e o vază?
- Uitasem de vază! - E...
Se cuvine să pui o floare în ea, ca hipiot ce ești.
Uite cum facem! Știți sătucul ăla
- ... la vreo opt kilometri înapoi? - Da?
Ce-ați zice s-o duc în sat și s-o vând sau s-o dau de pomană?
- Îi fac vânt! - Da, mărit-o!
Vrei ceva pe cap?
E chintesența odiosului.
Dar n-am apucat să fac curba, că lucrurile au degenerat cumplit.
- Hammond, am cam dat de dracu'! - Ce s-a întâmplat?
N-o să-ți vină să crezi de ce accident am avut parte!
Am pierdut controlul și am ajuns pe acest versant.
Uite!
Mda!
Și asta nu e tot!
Pedala de accelerație e sub o cărămidă. Motorul e turat și e în viteză.
E într-a-ntâia! O coadă de mătură apasă pedala de ambreiaj,
fiind proptită în scaun.
Deci, totul e în regulă?
Da, doar că, Dumnezeu știe de unde a apărut,
o bucată de sfoară s-a prins, la un capăt...
de coada de mătură, iar la celălalt capăt, de câinele acela.
Măiculiță mare!
Deocamdată, situația este stabilă.
Însă, după cum vezi, James May deschide o conservă de mâncare pentru câini.
MÂNCARE PENTRU CÂINI HAM-HAM
Dacă îl vede câinele,
am încurcat-o rău de tot, și nu știu ce să fac.
Nu-mi trece nicio soluție prin minte.
Stai așa!
Stai nițeluș! Am un plan.
Nu, n-o să meargă.
Ai vreo idee?
Nu, niciuna.
Nu te uita la James May! Nu te uita la Jame... Uită-te la mine!
Nu, nu te... Uită-te la mine!
Nu!
Încă nu s-a oprit, nu?
Încă nu s-a oprit.
Cred că s-a terminat.
A fost ditamai accidentul!
Are și o parte bună!
Cel puțin, dl Wilman are remorca lui.
Nu ne trebuia păcătoasa de mașină de rezervă a dlui Wilman,
pentru că ne-am adus noi una.
Iat-o! Rover SD1 Vanden Plas EFI.
190 CP de auriu intens.
Să știți că e aurie. E aurie peste tot.
Da, așa e.
Cei care au revopsit mașina au făcut o treabă de milioane.
Nu au revopsit doar caroseria, ci și antena.
A făcut o treabă temeinică. „Am acoperit-o.” Oricum, arată fantastic.
E singura mașină de rezervă pe care ne-ar plăcea s-o conducem.
Toți! Bunicu-meu a avut una ca asta.
Și taică-meu.
Era una pe aleea unei străzi din suburbiile Birminghamului,
unde am crescut eu. Din respect, tăceam când treceam pe lângă ea.
Iar partea bună este, din punctul tău de vedere,
că motorul de la asta, după cum se știe,
pentru că aproape toți proprietarii de Stag din lume au făcut-o,
se potrivește perfect la mașina ta.
Pot să propun o modificare la mașina asta, pe care s-o facem noi doi, Jeremy?
Să punem un lăcățel la capotă.
- Cheia o să fie la noi. - Doar lac...
Când îți va trebui motorul, și-ți va trebui, cere-l.
Sau am putea să-l căutăm pe cel care a făcut sudura asta.
- E superbă! - Reușită, nu?
- Și să sudeze capota. - Asta e probabil din fabrică.
Probabil a ieșit pe porțile fabricii din Longbridge.
- „Cred că am terminat.” - „Da, arată minunat. Nu se vede!”
Uite! A dispărut!
Cu Aurica încolonată frumușel după noi...
am luat-o iar din loc, spre apus, în căutarea trecătorii peste munți.
Fiți atenți! Muncitorii de la întreținere drumuri
susțin o reprezentație spontană de dans.
Mi-ar plăcea să facă și cei de acasă așa,
dar pentru asta ar trebui să fie prezenți pe traseu, nu?
Coborâm puțin.
După puțin caiac-canoe, am început să urcăm.
Iar incredibilul peisaj zimbabwian s-a schimbat din nou.
Fiți atenți, pajiști! Te aștepți să vezi vaci cu tălăngi.
Și pe Julie Andrews interpretând melodiile din „Sunetul muzicii”.
Am fost prin plantații de ceai, acum suntem în Austria.
Apoi s-a schimbat din nou.
Stați puțin!
La dreapta, cea mai spectaculoasă vale pe care am văzut-o în viața mea.
La stânga...
Irlanda.
Știu ce s-a întâmplat.
Dumnezeu a făcut toate țările din lume
și a ajuns la sfârșitul alfabetului. A ajuns la Z, la Zimbabwe.
Și ce și-a zis? „Bun! Asta o să fie capodopera mea.
„Asta o să fie colecția mea de hituri.”
Zici că e colecția de șlagăre a lui Elton John.
Rămâi fără cuvinte!
În plus, se schimbă întruna.
Din păcate, în mașina mea cu garda joasă, eu nu mă puteam bucura de priveliști,
pentru că eram prea ocupat inspectând suprafața drumului.
După câte îmi amintesc, nu așa conduceau Capriurile în serialul The Professionals.
Era nițel mai vioi.
Îmi place drumul. E plăcut. Fac ceea ce îmi doresc.
Dumnezeule, fiți atenți la aia!
Eu nu mă confruntam cu problemele lui Hammond
pentru că micuța mea Lancia s-a dovedit o alegere înțeleaptă.
Aceasta este mașina ideală pentru explorarea Africii pe drumuri denivelate.
Pentru că motorul e în spatele meu, nu am ax cardanic,
nu am tobe intermediare.
Nu am ce agăța de suprafața drumului.
Puteam, prin urmare, să merg cu o viteză respectabilă...
până când ceva tot s-a agățat de suprafața drumului.
Drăcia dracului! A fost ditamai groapa!
Ce-mi văd ochii?
Bucăți din Lancia.
Îmi crește inima!
Mulțumesc! Îmi trebuiau. Chiar îmi trebuie.
Mulțumesc!
Nu vrei să mergem în fața...
Nu-i nimic de văzut în față.
Normal, pentru că nu mai are față.
Astea și puțin adeziv instant sunt tot ce-mi trebuie.
Pentru că, în seara asta, campăm, iar când stai cu cortul
tot ce ai de făcut e să lipești mașina la loc.
Ne-am continuat drumul.
Dumnezeule!
Mi-am rupt degetul mare.
După care, încă o dată, am încetat să ne continuăm drumul.
Vai, nu!
Cred că mi s-a desprins iar eșapamentul.
Vă supără ceva, dle?
E ditamai sistemul de evacuare.
- Da. - Ciudat! E foarte jos.
O să agăți ceva pe drum dacă nu ești atent.
De ce nu mergi și tu pe drum ca noi, ceilalți?
Nu pot merge în starea asta. Trebuie să-l demontez.
Dacă-ți punem muzica pentru Capri, îți revii?
Mark One Ford Capri
Are tot ce-mi trebuie, mai puțin țeavă de eșapament.
Îmi trebuie cheia fixă de 11.
Stai puțin! Am niște antibiotice
pentru o afecțiune care mi-a trecut.
- Nu-mi trebuie... - Uite ce am, Hammond!
Autobiografia lui Bernie Taupin.
Am auzit că e chiar bună.
Foarte bună. O citesc eu. Te ajută?
Nu cred că mi-ar fi de ajutor.
Repet: o cheie fixă de 11.
Ce mă seacă cel mai mult e că mașina asta era într-o stare perfectă
- ... când am cumpărat-o. - Da.
- Pe bune! - La fel era și Rimacul.
- Lovitură sub centură, dar bună! - Recunosc că a usturat.
Dar nu pot să neg, ai dreptate. Era, da, până n-a mai fost.
Dornici să ajungem în vârful muntelui până se însera,
ne-am lăsat colegul în urmă.
Pe bune, dacă Richard Hammond ar fi un bloc, ar fi demolat.
Te-n aripă! Ieși odată!
Ceva mai în față, urcușul începea să devină atât de greu,
încât ai fi avut remușcări să vii cu un Land Rover,
darămite cu o fragilă mașină sport italiană.
Ferească sfântul să te oprești acum!
Am început urcarea pe la 1.800 m.
Cred că ne apropiem de 2.100, 2.400 m.
Nici măcar... Nici măcar nu intră într-a doua.
Așa de abrupt e!
Adevărul este că, dacă urci fără oprire,
într-a întâia...
la începutul verii africane,
există șanse mari ca mașina să se supraîncălzească.
Dumnezeule!
Gata, am reparat-o.
Iar când zic reparat...
Îmi cer scuze.
La drum, din nou, Essex!
Să-i dăm bice!
Apucăm să punem cortul în seara asta.
O să facem o mică șezătoare și-o să te reparăm.
Cât Hammond rata încă un asfințit,
eu și James am ajuns în vârful muntelui și am hotărât din nou
să punem punct zilei.
- Noroc! - Noroc!
Ce bună e!
După ce am savurat o bere răcoritoare în lumina asfințitului,
m-am apucat să reasamblez fața Lanciei.
Parcă mă uit la un câine care încearcă să învețe pocher.
Un strop de adeziv, și spoilerul ăsta e ca nou.
La ora în care Hammond a ajuns în tabără,
se înnoptase bine de tot.
E cea mai jalnică sosire.
După 22 de ani, ai zice că știm cum se face.
Dar de unde! Păzea, că vine!
Cu un far și jumătate!
A sosit Essex.
Însă Hammond nu era singurul care avea probleme.
Te-am surprins într-un moment de relaxare?
Nu, nici vorbă de așa ceva.
Nu, și-a lipit degetul de masă.
M-am lipit de masă cu adeziv instant.
- Da. - Cum se conduce o Lancia Montecarlo
cu o masă lipită de deget?
Vrei să lipești... Aha, am înțeles.
Ai putea glisa o lamă de ras între deget și masă.
- E cam riscant. - Se poate?
Da, dar cu mare atenție. Vrei s-o fac eu?
James, și-a lipit vârful degetului.
- Nu... amprenta. - Nu, doar buricul degetului.
Deci, trebuie doar... Dacă tai la prima articulație...
Mulțumesc, Hammond.
Am înțeles greșit?
O să te pună să-ți grefezi un pix pe el.
- Minunat! - Așa o să aibă de scris.
Sau un desfăcător de sticle.
- O să fii cel mai fericit om... - Nu vă ascult.
- Înlocuiește-l cu un tirbușon.
- Mont-deschizător. - Minunat!
Pac!
E prima dată când am lipit ceva de altceva.
Când ți-a ieșit.
Îl desprind eu. N-am putea tăia, vă rog?
Da, tai eu.
- Interesant! - Tai eu.
Dă-mi-l!
E noul cuțit al lui Mark Salmon. E foarte, foarte mândru de el.
- Da, nu mă interesează... - E incredibil de ascuțit.
Bine. Cât de ascuțit e...
Da, e foarte ascuțit.
- Suntem ca într-o... - Merge!
Arătăm ca într-un tablou olandez,
cu negustori cu pălării mari?
- Merge! - Ce?
- Uite! - Asta intră în trailer!
Pun pariu pe asta!
- Fiți atenți! - Bravo ție!
Un adult și-a dezlipit degetul de masă.
Mark, ți-am lipit cuțitul de masă.
A doua zi dimineață, după o noapte rece și cumplită în corturi,
m-am lăudat și eu cu rezultatul muncii mele.
Fiți atenți ce lucrare de nota zece am făcut!
Credeam că ai cumpărat o piesă nouă, de la magazin.
Unde-s reparațiile?
- Consolele care-l țin... - Da?
... s-au rupt.
Prin urmare, trebuie să găsesc un loc de unde să cumpăr
console noi, șuruburi și alte chestii
necesare pentru a-l monta la loc.
Dragi telespectatori, trebuie să-mi cer scuze pentru mașina mea cam plictisitoare.
Ceilalți își petrec serile montând la loc țeava de eșapament,
făcând puzzle din bara de protecție față.
Eu fac puțină curățenie, și gata!
Cu toate astea, cel puțin începuserăm să coborâm.
Și, nu după mult timp, situația a devenit și mai bună.
Da! Fiți atenți!
Priviți și voi!
Dumnezeu mă iubește!
Și Dumnezeu a pus asfalt înaintea noastră.
Mă bucur că suntem din nou pe șosea. Pot să văd...
De ce au pornit ștergătoarele?
Asta însemna un singur lucru: traversaserăm Alpii irlandezi
și pătrunseserăm cu adevărat în Africa.
Relieful s-a schimbat complet, din nou.
Fiți atenți!
Măiculiță, da' frumos mai e!
Suntem pe un platou Star Trek.
Uitați-vă la acacia aia cu flori roșii!
Apoi am văzut ceva și mai bun.
Ador cimitirele de mașini!
Am oprit să vedem dacă au piese de schimb de care aveam nevoie.
În scurtă vreme însă, atenția ne-a fost distrasă de comorile din jur.
O să ne pună la încercare cunoștințele noastre despre mașini.
Mașina de după aia e o Cresta?
Așa se pare. O Cresta break.
Break?
Așa le zicea maică-mea.
În ce episod special ai condus una ca asta?
- În „Bolivia”! Da! Îmi amintesc... - Și-a amintit ceva.
Asta chiar merită refăcută.
- E superbă. - Fiți atenți la asta!
E un Austin Cambridge.
Într-adevăr, e un Austin Cambridge, cu indicator de țară. Ce scrie? RSR?
E de pe vremea când țara se numea Rhodesia.
- Da. Rhodesia de Sud, cred. - Asta înseamnă?
A ieșit de mult timp din circulație.
E de ceva vreme aici.
Scuze, încercați să o faceți să meargă?
- Da. - Da?
E aproape gata.
- Succes! - E aproape gata.
Da, e aproape gata.
O să vi se pară o glumă.
Cea mai vândută mașină din Zimbabwe, prin anii '60 era...
Era franceză.
Patru.
- Renault. - Renault 4.
- E una acolo. - Da, e acolo.
Da, Renault 4.
Știți care era mașina de pe locul 5?
- Lancia Montecarlo? - Lancia Montecarlo cumva?
- Pe-aproape. - Alfa Romeo. Pariez.
- Alfa Romeo Giulia. - Da.
Pentru că le produc aici.
- Le făceau în Africa de Sud. - Da.
Tatăl unui prieten al meu conducea fabrica Ford din Harare
și mi-a zis că aduceau, prin contrabandă, piese de Alfa din Africa de Sud,
construiau mașini Alfa în fabrica Ford și le vindeau.
- Ca Alfa? - Serios?
Da, ca Alfa.
Dar le construiau și în fabricile franceze de aici.
Circulau Alfa Romeo de care nici fabricantul nu avea habar.
Toate seriile de șasiu erau greșite.
- Nu exista serie de șasiu. - Auzi la el!
Zic și eu!
Spre iritarea noastră, cimitirul auto n-avea suporți pentru bara Lanciei,
nici console pentru țeava de eșapament a Fordului Capri GXL din 1974.
Așa că Hammond s-a hotărât să încropească o altă reparație,
iar eu am dat jos cupola Montecarloului meu.
Aerul condiționat e inutil. Mă prăjesc înăuntru.
Pe bune, zici că-s într-o carceră din Calcutta, în miezul verii.
Nu poți spune așa ceva.
- De ce? - Nu cred, și gata.
Bine, dacă vă deranjează referința la carcera din Calcutta...
Nu mă deranjează.
- Nu cred... - Nu tu!
Mă refer la telespectatori.
Dacă vreți să ne scrieți și să obiectați,
chiar vă invit! Eu mi-am luat tălpășița. M-am săturat.
- Tragi și tu de maneta aia? - Formați...
0800-hai sictir.
Hai sictir? După care o să auziți mesajul înregistrat:
- „Nu punem preț pe apelul dv.” - Da. „N-are nicio importanță.”
Apelul dv...
Trage maneta din nou, pentru că mai e un cârlig aici.
- Aici? - Da.
- Uite! Se dezintegrează! - Da. Ai reușit.
Cum ai făcut... Ce se întâmplă-n continuare?
Cred că...
Partea aia de ce...
Aia nu... Capătul ăla?
DUPĂ 15 MINUTE
Și atunci partea aia de ce se deschide?
- Astea se prind... - Stai!
- Dacă aia intră... - Crezi că intră dedesubt?
Da.
- Așa? - Da.
Stai! Am înțeles.
- Nu! Nici pe departe. - Nu, dar e o variantă.
- Așa mai merge! - Crezi că așa...
- Da! - Și, în doar 24 de minute,
am transformat Lancia Montecarlo într-o decapotabilă.
Mulțumesc pentru ajutor, James!
Apoi am rămas la o bârfă despre colegul nostru.
Căpitanul Țeavă de Eșapament!
Înțeleg că o să încerce să mute toba de eșapament.
- Serios? - Pe lateralele mașinii.
O să monteze țevile de eșapament ca la camioanele Kenworth.
Am o propunere.
- Să-l lăsăm în urmă! - Exact!
În plus, nu-mi plac nici tipii cu tatuaje.
Auzi tu, adulți în toată mintea, să se deseneze!
Am observat că e denumirea emisiunii pe care o face...
The Smallest Cog. Are propria emisiune.
Și când o să fie anulată?
Cum ar fi fost să-mi tatuez Top Gear
- ... pe antebraț? - Ai dreptate.
Ar trebui să-l ștergi și să scrii:
„Joc în rolul lui Năsturel, la teatrul Wyvern.”
- Înțeleg că va juca. - E mult de lucru.
- Năsturel. - Sau poate doar Năsturel.
- Să-l tatueze acolo. - Năsturel!
După care, Fantomele Crăciunului viitor au pornit la drum.
- Pe curând, Hammonds! - Da. Pa!
Drum bun, cărare bătută!
Cât Hammond bătea și zdrăngănea după pofta inimii...
eu și James ne îndreptam spre capitala țării, Harare.
PARCUL NAȚIONAL NYANGA
Acum, că eram pe asfalt, n-am stat pe gânduri: am călcat accelerația.
O să-mi fie dor să conduc prin orașe ca ăsta.
Sunt atât de pline de culoare și viață.
Fii atent la polițist, James! Fii atent la polițistul ăla!
Zi și tu! E fabulos!
Are vreun impact asupra traficului?
Nu, dar aduce tuturor o bucurie imensă.
În drumul nostru către centrul orașului, am dat peste o piață uriașă!
Măiculiță, da' mare mai e!
Bun așa!
Și n-a trecut mult până mi-a venit o idee.
Având în vedere că e ultima dată când lucrăm împreună,
ce-ai zice să-l ajutăm pe Richard Hammond?
Ce-ai zice să cumpărăm o țeavă de eșapament pentru mașina lui?
Da, bine, de ce nu?
Ca să impulsionez cumpărăturile, am pus în funcțiune o altă modificare:
sistemul de adresare publică de la bord.
Are cineva un sistem de evacuare pentru un Ford Capri?
Model Mk1 GXL de 3 l.
Pe stânga. Sisteme de evacuare.
Super!
Crezi că se potrivește vreunul la un GXL Mk1 cu motor V6?
Bănuiesc că se potrivesc la fel de bine precum cele existente.
Apropo de asta, cu mulți kilometri în urmă...
Ca o mănușă.
Eșapament lateral! Da!
Sună chiar mai bine!
Faceți loc, că trece Spaima șoselelor! Da!
Porniserăm pe jos în căutarea unui eșapament.
RULMENȚI
Magazin de amortizoare! Uite! Amortizoare și arcuri.
Stopuri.
V-au apărut numele în ziar.
Ați apărut în ziar.
- Fir-ar! - Suntem în ziar.
Pe prima pagină.
BĂIEȚII-S ÎN ORAȘ LEGENDELE TOP GEAR ÎN ZIM
Am dat știrea de pe prima pagină.
„Legendele Top Gear.”
- Uite! - Vechea poveste.
Uite ce zice aici:
„Superstarurile care și-au căpătat faima la Top Gear,
„apoi au distrus-o.”
„Cele mai recognoscibile figuri
„din lumea emisiunilor TV despre mașini.”
- Cam restrictivă descrierea! - Să știi că da.
Așa mai vii de-acasă!
N-ar strica să menționez
că, dacă Hammond ar fi știut că vrem să cumpărăm o țeavă de eșapament,
ne-ar fi fost foarte recunoscător.
Sincer să fiu, m-am cam săturat.
Când am ajuns eu la micuțul și liniștitul nostru hotel, se lăsase întunericul.
Salutare, fraților!
- Felicitări! - Ai avut o zi nasoală?
- Mersi! - Ți-am luat o bere.
Însă, mai important decât aia...
Da, e setul corect. Fii atent!
Pentru GXL.
- E pentru GXL, nu GT. - Nu vreau să fiu...
- Dacă e o glumă rea... - Nu.
- Sunt autentice. - Da?
Dumnezeule!
- Știți ce înseamnă? - Atinge-o!
- Liniște! - Înseamnă că n-ai să dormi la noapte.
Nu-mi pasă.
- Balsam de păr. - Și nu ne-am oprit aici.
- Sunt... Ce? - Asta nu e tot.
Deja mă simt jenat, dar vă sunt recunoscător.
Cerule!
Apără și păzește!
- E un eleron spate. - Și nu unul oarecare.
Nu, unul semnat de Richard Grant. Mai ții minte eleroanele lui?
- Actorul? - Nu. Vezi tu...
Sunt eleroane Richard Grant.
Au fost montate pe Ford Fiesta XR2 în anii '70 și '80.
Richard E. Grant a jucat în Withnail și cu mine...
- Așa e. - Da.
Apoi a lansat o afacere cu accesorii auto.
Dar, pentru a nu-i dăuna carierei de actor, a renunțat la E.
ELEROANE RICHARD GRANT
Sunt niște vești nemaipomenite, fraților!
- Sunt foarte fericit. - Poți să-l montezi la noapte.
Eu mă simt groaznic. Nu v-am luat...
- Normal că nu mi-ai luat nimic. - Nu v-am luat cadouri.
Când mi-ați luat voi doi vreodată...
Tu mi-ai luat un tablou de doi bani în Vietnam.
Era unul reușit.
De doi bani. Iar tu nu mi-ai luat nimic.
- Niciodată? - Niciodată.
Eu nu ți-am luat cadou?
Nu. Eu ți-am luat un galion în Vietnam,
ca să-l pui în spatele motocicletei. Lui i-am luat...
Pe timpul nopții, ne-am lustruit mașinile,
am făcut toate reparațiile necesare...
după care ne-am întâlnit la micul-dejun pe care dl Wilman nu l-a oferit niciodată.
- Aia e cafeaua mea? - Da.
- Mi-ați comandat o cafea? - Da.
E aproape un cadou.
Ce?
- M-am dus la bar aseară. - Și?
Am vorbit cu un tip și am cumpărat asta de la el.
- Ce-i ăla? - Argint.
Argint veritabil.
- Serios? - Pepite. Da.
- Șaizeci de cenți gramul. - Dă-mi să văd!
Știți că mergem la suprafața pământului,
unde se află toate fructele și recoltele.
- Da. - E grânarul Africii.
Dacă însă sapi,
aur, argint, mangan, litiu,
diamante, cărbune, minereu de fier.
Vrei și tu să înființezi o plantație de ananas, ceai,
banane sau ce altceva s-o mai găsi,
- ... și dai de diamante și litiu. - Pietre prețioase?
Da, pietrele prețioase, litiul și cobaltul ies la suprafață.
Mă gândeam... Știți că oamenii când merg...
Când mergem în călătorii, revenim acasă cu vreo prostie de suvenir.
În loc să cumpărăm vreo mizerie ieftină,
ce-ar fi să luăm niște argint?
- Șaizeci de cenți! Gramul? - Șaizeci de cenți gramul.
Am plecat pușcă în oraș, la cumpărături.
STR. ANGWA ȘOS. R. MUGABE
Și nu ne-am abținut.
BIJUTERII ȘI COSMETICE ANGRO ȘI EN DETAIL
Aici avem 45 kg de argint.
- Cel mai tare suvenir. - Nu?
Puteam să ne întoarcem cu o porcărie de tablou cu apusul.
O să-mi afecteze distribuția masei.
Nu vă mint.
O să crească portanța negativă a aripii.
Încerc să calculez cât costă.
- Nu mult, după spusele... - 60 de cenți pe gram.
Da.
Dar am primit reducere pentru cantitate. Iată restul pe care mi l-a dat!
Eu am plătit cu dolari.
Ce-i aia?
Cincizeci... Cincizeci de milioane?
50.0000.000 DOLARI
50.000.000 de dolari. Știu că aveau hiperinflație
- ... de vreun milion la sută, nu? - Ceva de genul ăsta.
La un moment dat, era mai ieftin să te ștergi la fund
cu o bancnotă de 50 de milioane
decât cu un singur pătrățel de hârtie igienică.
- Era mai ieftin. - Era mai valoros?
- Dacă lumea comanda cafea... - Da.
... o plăteau când le-o aducea,
nu după ce o beau, pentru că ar fi crescut prețul.
În orice caz...
Gata cu chestiunile financiare.
- Avem 45 kg de argint... - Da.
... și 50 de milioane de dolari.
Suntem binecuvântați.
După ce am pornit mașinile noastre de argint, complet reparate,
ne-am îndreptat spre ieșirea din oraș,
convinși că niciun alt oraș de pe Pământ nu are bulevarde mai reușite.
Copacii ăia violet sunt superbi.
- Sunt chiar arbori jacaranda? - Da.
Fiți atenți! Sunt superbi!
Fiți atenți la asta!
E cel mai frumos bulevard străjuit de copaci pe care l-am văzut vreodată.
După ce l-am însărcinat pe Jeremy cu cititul hărții,
am luat-o spre vest, de-a lungul unei panglici de asfalt minunate.
Șoseaua e bună, peisajele, la fel. Viitorul sună bine.
ANIMALE
Ore întregi, călătoria a fost fără probleme.
Și a continuat să fie fără probleme până am oprit să verific harta.
Din momentul acela, n-a mai fost fără probleme.
- Drace! - De ce ai oprit?
- Am o veste bună. - Să te aud!
E bună, chiar foarte bună.
Știu cu exactitate pe ce șosea suntem.
Am și o veste proastă.
- Da? - Am greșit șoseaua.
- Ce s-a întâmplat? - Suntem pe altă șosea.
Cine a zis că știe încotro mergem?
Eu?
- Nu tu, ci eu. - Părea o altă voce.
- N-am fost eu, nu? - Vă cramponați
- ... cine unde a virat. - Tu ai fost.
- Eu am fost.
Tu ne-ai direcționat pe șoseaua de ieșire din Harare greșită.
Ar trebui să mergem spre vest.
- Mergem spre nord. - Da.
- Arată-mi! - Avem de ales.
Putem fie să ne întoarcem la Harare.
Nu!
Să facem virajul ăsta, așa cum trebuia.
- Bine. - Fie... dacă mergem spre nord...
- Pe șoseaua greșită. - Da.
Dacă vom continua spre nord, vom ajunge, într-un final, la Zambezi.
Care e granița cu Zambia. Ditamai fluviul. N-avem cum să-l ratăm.
Facem la stânga și suntem siguri că o luăm spre vest.
În mare, are dreptate, pentru că fluviul merge așa,
iar șoseaua, așa.
Cam asta e situația.
După ce am perceput faptul că, în loc să facem așa,
am făcut așa...
ne-am continuat drumul.
Eu cred că ajungem la Zambezi până la căderea nopții.
Am putea campa pe malul fluviului.
Ce mișto ar fi!
Deodată însă...
s-a terminat asfaltul.
Doamne! Nu!
Să mă ferească sfântul dacă e denivelat ca zolitorul! Doamne! Chiar e!
Băieți, mai sunt vreo 65 km până la fluviu. 65!
Treizeci și cinci.
Nu, James, șaizeci și cinci de kilometri, șase-cinci.
- Șaizeci și cinci? - Da, mă tem că...
că asta-i realitatea. Da.
Nu! N-o să rămână întregi.
Dumnezeule, ce porțiune cumplită!
Stați puțin! Se oprește. Ce...
Băieți, a mea s-a stricat.
Nu-i nimic. A mea n-are nimic.
Vai! Simt miros de combustibil.
Prima dată trebuie să îmbrac ceva alb,
pentru că muștele-țețe sunt atrase de albastru și negru.
Fir-ar să fie!
Mi se scurge toată benzina.
Nu-i a bună!
Asta e conducta de alimentare, iar acesta este combustibilul.
Aia e... Mulțumesc!
Mi-ar prinde bine...
Benzina curge dintr-o mașină fierbinte?
- Da. - E ăsta o idee bună?
- Da. - Mulțumesc.
N-ați vrea să stați aici, cu degetul pe conductă?
- Nu tocmai. - Nu.
Fă un efort și explică-mi, ca să...
S-a desprins. Asta e conducta care duce de la rezervor
la motor. Vine de-acolo
- ... până acolo. - Trebuie să fie una...
S-a rupt?
- Nu, s-a desprins. - De ce-l ajuți?
Vreau să supraviețuiască, altfel n-o să-l vedem în rolul Năsturel,
- ... în pantomimă. - Scutiți-mă!
Încetați cu Năsturel!
Ba nu.
Câți ani crezi că vor trece până va juca în rolul lui Năsturel
- ... pe scena teatrului Wyvern? - Un an.
Aș zice că mândria lui...
Are suficientă mândrie ca să-l țină doi ani.
Episodul acesta va fi difuzat în 2024.
- Da. - Deci, cred că va fi în 2025.
Posibil să joace pe scena Guildford.
M-am udat fleașcă cu benzină.
Guildford e un teatru cam mare.
Da, Guildford e destul... La Swindon Wyvern
- ... va evolua. - Are 200 de locuri.
Fii atent care va fi distribuția: Ainsley Harriott,
Laurence Llewelyn-Bowen, Julian Clary, Richard Hammond.
- E o distribuție pline de stele. - Gloria Hunniford și...
Și, în partea de jos,
Richard Hammond, în rolul lui Năsturel!
După o carieră strălucită,
- ... în întreaga lume... - N-a zis „Richard Hammond de la TV”.
De la TV, da, pentru că a făcut atâtea emisiuni
încât să fie cunoscut ca „Richard Hammond de la TV”.
O să venim să te vedem, Hammond.
Vreau să zic...
În seara premierei, vor fi doi domni în vârstă
- ... în primul rând. - Ba în fiecare seară.
Eu detest pantomima, dar la asta mă duc.
Gândește-te câte puncte de fidelizare o să ai în hoteluri.
- Doamne! - Dacă mergi la matineu duminica,
ai parte de meniul special.
Conștient că nu va fi ultima dată când vom sta
în jurul unui Capri defect,
m-am dus să-mi pun și eu cămașa anti-musca-țețe.
Conducta inferioară.
Apoi am zărit ceva în desiș.
Ia te uită!
Am găsit un ornament pentru capotă.
Mai știți vechea Lancie?
- Fiți atenți! - E minunat.
Știu.
Într-un final, Năsturel și-a reluat călătoria.
Verific indicatorul nivelului de combustibil. Am pierdut destul.
După care, când mai erau 50 km, zolitorul a devenit atât de cumplit...
încât Stagul, în mod obișnuit antiglonț, a început aibă probleme.
Ștergătoarele au început să pornească aleatoriu.
Încetați, ștergătoarelor!
Nu mai ștergeți parbrizul, secături de cauciuc ce sunteți!
Părea că terenul-zolitor, dușmanul nostru de moarte din ultimii 20 de ani,
știa că e ultima lui șansă să ne distrugă.
S-a dezlănțuit. Ce naiba s-a întâmplat aici?
N-am control asupra accelerației.
N-am piciorul pe accelerație,
și mașina merge fără probleme.
Trebuie să-l pun sub pedală ca s-o ridic.
Terenul ăsta a început cu adevărat să-mi dezmembreze mașina.
Și pe mine. Doamne!
Nu!
Totuși, în ciuda anilor, mașinile noastre au rezistat până când, într-un final...
am ajuns pe malurile fluviului Zambezi...
Dumnezeule!
... unde Mama Natură ne-a întâmpinat cu un banchet pe măsură.
Nu-i rău locul.
După cină, ne-am delectat cu o budincă pe cinste.
Tartă cu brânză.
Și, cum suntem în Zimbabwe...
Doriți niște aur pe ea?
- Da, vă rog. - Chiar vă rog!
L-am cumpărat din Harare.
Partea bună e că, a doua zi, te trezești că rahatul ți-e auriu,
- ... iar asta îi dă valoare. - Corect.
Curată extravaganță! Mersi, Hammond!
- Acum valorez mai mult. - May?
- Da, te rog. - Dacă stai și te gândești,
aici cresc de toate, iar apoi faci o groapă în pământ,
pentru budinca ta, care e aurie.
Asta mi-a dat o idee.
Ce-ar fi să ne topim argintul,
să facem cadouri pentru cei de acasă?
Din argintul nostru suvenir?
Cât să facem o matriță.
Vrei să zici că ar trebui să ne apucăm de lucru manual?
Altceva ce să facem? E 18.20.
- Nu mi-e rușine cu băutul. - Da, merge bine,
dar, într-un final... tot ajungi să te iei la trântă cu un babuin.
Mereu se ajunge aici.
Într-o stare de profundă bucurie,
James a construit rapid tot ce aveam nevoie ca să topim argintul nostru.
Lucrează ca în epoca victoriană.
- Radiază de fericire! - Extatic!
Iar după încă două păhărele,
situația arăta bine.
Poftiți, băieți!
- Fiți atenți! - Măi să fie!
Acum putem face orice. Cu adevărat orice putem turna într-o matriță.
- Da. Faci o gaură în ceva... - Da.
... torni argintul, îl lași să se solidifice...
Apoi obții ceva din argint.
Bun. Ce mai stăm?
Domnilor, să trecem la treabă!
Îmi repar accelerația,
apoi fac ceva din argint.
De fapt, nu, fac o matriță, torn argintul și îl las să se întărească.
- Corect. - Apoi, cât se solidifică,
îmi repar clapeta de accelerație.
Bun-venit în lumea gândirii structurate!
A doua zi dimineață, malurile Zambeziului erau împânzite cu o faună diversificată
și cu Roger Moore.
- E la comandă? - Da.
- După măsura cui? - A lui Jon Bon Jovi.
Am fost puțin cam ambițios.
Știți când te întreabă medicul:
„Câte unități de alcool bei?” Sau când ești întrebat:
„Ce măsuri ai?”
„76 cm în talie, 102, la piept.” Am mințit.
Ai observat ce a făcut?
- Ce? - Are niște nasturi foarte extravaganți.
Nasturi, da. Ai zice că încearcă să-și intre în rol.
Să depășim însă această gafă vestimentară!
Nu e fabulos?
Asta ai făcut cu argintul tău?
- Da! - Rămâi uimit, nu!
Oare de ce n-a mai făcut nimeni așa ceva?
Volanul tău integral din argint
înseamnă încă 900.000 de lire sterline.
Arată destul de mișto, nu?
Apropo de zorzoane... Ornament pentru capotă.
- Capotă? - Dar nu e pe capotă, nu?
Nu e, dar... Dar e capota.
Dar e în spate. Asta îl face capac pentru motor,
nu capotă. Teacă pentru motor.
Dar nu există ornament pentru capac motor...
- E capotă. - Arată bine. Îmi place.
- Arată fantastic. - Excelent!
- Nu? - Nu e unde trebuie.
O Impala pe un Montecarlo. Sunt o reclamă ambulantă pentru Chevrolet.
Incredibil ce are relevanță în lumea noastră!
- Ce e? - Aia nu are!
- Tocmai am văzut-o. - Da! Desfătați-vă privirea!
Eleron Stuart Little, doamnelor și domnilor.
Lățimea! Atât argint am avut.
E de dimensiuni liliputane.
În sfârșit! Acum avem ornamente de argint...
pe mașini. Pot să propun ceva?
Menținem fluviul pe dreapta...
N-o să avem probleme cu navigarea.
Azi nu.
- Și știm că ne îndreptăm spre vest. - Da.
Și știm că, dacă mergem spre vest, vom ajunge în partea cealaltă a țării.
Și știm că vom arăta și bine.
Ditamai derapajul!
Ditamai derapajul pe Zambezi!
S-ar putea să fie ultimul meu derapaj televizat!
E ciudat, dacă stai și te gândești.
La un moment dat, toți facem ceva
pentru ultima dată în viață.
Ultima dată când sari în apă de pe o barcă, ultima dată când șutezi,
ultima dată când faci sex,
dar nu știi când o faci
că o faci pentru ultima dată.
Îmi voi aduce aminte de derapajul acela.
După o plimbare matinală în forță...
am revenit pe asfalt...
care era marcat cu linii galbene.
Zici că ești în trecătoarea Stelvio.
Ce șosea!
Iar micuțul Montecarlo torcea de plăcere!
Nu e prima dată când zic: dacă e musai să explorați Africa,
este imperativ să aveți o Lancia.
A sărit din viteză.
Doamne, a intrat iar.
Niște pocnituri și pârâituri se aud plăcut din spate. Auziți?
Ador sunetul ăsta!
Voi, din generațiile actuale, cu mașinile voastre electrice,
n-o să auziți acest zgomot.
Sunt multe motive pentru care punem punct acestei emisiuni.
Pentru mine, unul dintre cele principale este
că pur și simplu nu mă interesează mașinile electrice.
Sunt niște aparate electrocasnice, mașini de spălat,
cuptoare cu microunde. N-ai cum să le analizezi.
N-ai cum să te bucuri de ele.
Pur și simplu sunt gunoaie.
Fraților, am făcut ceva pentru prima dată în viață.
Te-ai masturbat la televizor?
Nu, mai rău. Mi-am pus mănuși de condus cu o față croșetată.
De ce?
Volanul meu de argint e minunat,
însă, când bate soarele în el, se încinge.
Am continuat de-a lungul minunatei șosele,
până când minunata șosea s-a terminat din senin.
Cap sec ce ești!
E un lac.
- Da. - Pe bune?
- L-am văzut pe... - Glumești!
L-am văzut pe hartă.
M-am gândit că există o șosea ocolitoare, doar că nu e.
- De ce nu are șosea ocolitoare? - Ține-mă, Doamne!
Stai puțin! Ai greșit în Harare,
să nu uităm, ai ales șoseaua greșită.
- Da. - Erau două. Ai ales-o pe aia greșită.
- Apoi ai insistat să continuăm. - Ultima parte e superbă!
Nürburgring, nu alta!
Finalul a fost plăcut, dar s-a dovedit a fi finalul.
Nu putem face la dreapta pentru că acolo e Zambia.
- Da. - Nu putem face la stânga.
- Nu este... - Nu este șosea.
- Da.
Prin urmare...
- ... o să traversăm lacul. - Nu fi ridicol...
Pe bune, mi-ajunge câte bărci cu roți, mașini amfibii,
- ... plute... - Nu mai construim bărci.
- N-a mers niciodată. - Nu merge.
- Nu. - Am o idee mai bună. Să cumpărăm o barcă.
Ba nu, trei bărci.
Trebuie să urcăm mașinile.
- Exact! - Să cumpărăm bărci?
- Au bărci aici. Uite! - Da, sunt ale oamenilor.
Le cumpărăm. Am cu ce să stau la discuții.
- Zece trilioane. 50 de miliarde? - Da, de ce nu?
- Da, vreau eu 50 de miliarde. - 50?
O sută de miliarde... 350 de miliarde.
400 de miliarde.
Zece trilioane, 400 de miliarde și 20.
E o idioțenie fără margini!
Bun, să cumpărăm bărci!
BĂRCI DE VÂNZARE
După ce am bătut docurile din zonă toată dimineața,
ne-am reîntâlnit cu achizițiile noastre.
James a optat pentru o veche ambarcațiune de pescuit sardine.
Eu am cumpărat o barcă cu haion,
iar Jeremy, după cum era de așteptat, a cumpărat un bar plutitor.
Ai cumpărat un bar.
- Aici e și puntea. - Am înțeles.
Pilotezi de la bar.
După ce am încărcat mașinile...
- Jeremy! - ... ne-am adunat pe HMS Sardina
pentru o discuție despre hărți.
E o hartă nautică?
Nu, una rutieră.
Da! Plecăm pe mare cu o hartă rutieră.
- Iată lacul! - Da.
Vom...
Ce e?
- Iată lacul! - Da, am priceput.
- Ce-i aia? - Drăcia dracului!
Ăla e restul lacului.
Da.
Merge pe acolo.
Bun.
Sunt vreo 290 km.
Sunt 280 km.
- Ai văzut? - Deja e mai bine.
Slavă cerului că nu trebuie să mai mergem 10 km!
E cel mai mare lac artificial din lume.
Îmi pare rău, vă spun sincer. Nu m-am uitat.
Uite, vedeți care e problema?
Am mers până... Am folosit doar partea asta a hărții.
Nu, Jeremy! Vedem care e problema.
- Da. - E cu degetul pe hartă.
- Harta e precisă. - Harta n-are nimic.
Nu te-ai uitat pe spatele hărții.
Era pliată așa încât era greu de văzut.
Cât de rapidă e barca ta?
Nu știu, dar nu cred să fie foarte rapidă.
Aș zice „pas vioi”.
Dacă merg cu zece noduri,
- ... deși mă îndoiesc... - Să zicem 15 km/h.
Asta înseamnă 18 ore.
O să dureze toată noaptea.
Da.
Apoi m-am documentat încă puțin,
dar nici asta nu s-a dovedit o mișcare deșteaptă.
E și mai rău.
De ce?
Ghici câți crocodili sunt în lacul ăsta?
Nu știu.
Între 100 și 250.000.
Crocodili?
Cu două săptămâni în urmă, au împușcat un devorator de oameni.
Vreți să-l vedeți?
- Fir-ar, e... - Fii atent!
Nu știam că pot fi așa de mari.
Ar înghiți barca.
În medie, anual, 47 de oameni sunt uciși de crocodili.
Și nici nu e prea multă lume prin zonă.
ATENȚIE LA CROCODILI
Pe această notă sumbră...
am ridicat ancora...
HMS Matol iese în larg.
... sub privirea vigilentă a locuitorilor lacului.
Pentru mine, nu e neapărat un corp de apă cât o grămadă de crocodili.
Bun, am încheiat verificările de securitate.
Nu-mi rămâne de făcut decât un singur lucru.
Aș zice că Jeremy și-a turnat deja ceva de băut.
Dl Lent e la cârma HMS Eco.
Ce zgomot infernal!
Este incredibil dacă te gândești că, în 1955,
lacul nu exista. Era un relief normal.
Au venit britanicii și au zis: „O să construim un baraj
„pe Zambezi,
„pentru a crea energie, în hidrocentrale, pentru Zambia și Zimbabwe.”
Și iată rezultatul!
Cel mai mare lac artificial din lume.
Am făcut multe tâmpenii la viața noastră, dar asta mi-e pe plac.
Pilotez un bar plutitor, cu o Lancia la bord.
Și am multă băutură. Ca să rezist.
Atât de multă, încât i-am invitat pe Năsturel și pe Greta Thunberg...
să mă ajute cu munca.
- Îmi place ce văd! - Domnilor...
Am o întreagă colecție de băuturi din anii '70,
inclusiv Galliano, căruia mulți îi simt lipsa.
- Frumos! - Minunat! O călătorie în timp.
- Gin tonic, dle? - Aș da orice.
Vine băiatu'! Iar dv., dle, Chablis, bănuiesc.
Mulțumesc!
Gheață și o felie de aur?
Ar fi minunat!
Prin urmare, dacă intri în apă,
o să fii mâncat de un crocodil.
- Da. - Da.
Nu-mi imaginez o moarte care să-mi displacă mai mult.
Nu e atât agonia... Nu.
- Ba e agonia. - Da!
- Dar și umilința. - Rușinea.
Crocodilul vine, tu ești în apă și dai din picioare,
gândindu-te la o viață cu speranțe, așteptări, iubiri, visuri,
gânduri despre univers. Crocodilul zice:
„Ia să-l mănâncă pe ăla!” Haț! Pa!
Știi alunele de la bar...
Ești la un pahar cu prietenii, vezi alunele,
iei câteva și...
- Mai curând... - Asta ești tu.
Și știți ce e mai rău? Crocodilul e preistoric.
A fost amic cu T-rex.
Acum 250 de milioane de ani.
Omenirea cât are? 250.000, 200.000 de ani?
Iar civilizația are doar vreo 6.000 de ani.
Prin urmare, întreaga noastră evoluție,
de la picturile din peșteri până astăzi,
a avut loc cât crocodilul s-a scărpinat în fund.
După vreo oră de băut, dezbătut și navigat,
dar mai ales de băut,
conversațiile au început să ia apă.
Am...
trei sferturi de sticlă de vodcă, jumătate de sticlă de gin... Nu.
Nu e gin. Ce-o fi? Nu știu, că nu văd.
Ăsta e un rachiu amestec. Mai am și un whisky amestec.
Hammond, barca ta a întins-o.
Pașaportul meu e acolo.
Vrei să mă duc?
Va trebui să părăsești barul.
Vrei să vii cu mine, Hammond, sau rămâi aici?
Asta e mai manevrabilă. Vom merge cu asta,
iar eu voi coborî pe a mea.
Bun! Fii atent! Operațiune internațională de salvare.
Te rog să-mi prinzi Fordul Capri.
O să-mi dau toată silința.
Să nu cazi în apă!
Crocodili! Moarte sigură.
- Am lăsat ginul. - Mai vrei unul la plecare?
Da, din toată inima.
Ne-am continuat călătoria de durată, însă, pe măsură ce s-a întunecat,
ne-am dat seama că ni s-a cam făcut foame.
Și, ca să prindă ceva pentru cină, James și-a coborât plasele pentru sardine.
Și...
am ajuns la adâncime.
Nu mă deranjează dacă nu-s sardine. E bun orice pește,
dar mi-ar plăcea sardine.
Ar trebui să fie sardine. E barcă de pescuit sardine.
DUPĂ JUMĂTATE DE ORĂ
Fiți gata!
Canci!
- Mor de foame! - Știu. Și eu.
Nu, eu sunt deja mort de foame.
- Mâncăm chipsuri, nu? - Da.
Bine.
Și, când credeam că lucrurile nu mai pot degenera...
Am rămas fără gheață.
Așa că ne-am umplut iar paharele cu băuturi calde.
Amețiți de băutură, chipsuri și amintiri nostalgice...
am mers mai departe.
O să fie o noapte lungă.
Nu ar fi prima.
În mod normal, aș zice că nu e nici ultima.
Dar poate că e.
Mai termină, Richard!
Ce loc de muncă am avut! Ce carieră!
DUPĂ DOUĂSPREZECE ORE
Neața!
A fost o noapte lungă, foarte lungă.
Am surzit.
Erau însă și niște vești bune.
Punctișoarele albastre suntem noi.
Ne apropiem de capătul lacului.
Și, pentru că ne apropiam de mal,
eram înconjurați de prietenii noștri înfulecători.
Din acest motiv, mesajul subit al regizorului nostru,
de pe o barcă a echipei de filmare, a sunat cu mult mai îngrijorător.
Neil către Hammond! Ai o problemă cu barca ta!
Ambarcațiunea ta se scufundă, Hammond.
Drace! Așa e. Te scufunzi la pupa, Hammond.
- Trage la mal! - Ce?
Turează-i motorul! La maximum!
Către stânga.
Repetă!
La stânga.
Se vede clar că te scufunzi. Nu e nicio îndoială!
Da, mi se scufundă motorul.
Viteză de abordaj!
Ați salvat Fordul Capri.
Scuze, de-abia am auzit din cauza motorului.
Ce s-a întâmplat?
Ambarcațiunea lui... Dacă te uiți... Se scufunda la spate.
Pontoanele sale erau complet sub apă la spate.
Nu vă apropiați!
Pentru că eu am trecut peste saci de nisip. Am înaintat pieptiș
pe un teren jos ca să ajung aici.
Eu și James am ajuns într-un alt loc de pe mal.
Uite o rampă!
Și după ce am debarcat cu toții...
Pot spune clar că am ajuns.
... am cerut o altă ședință în jurul hărții,
pentru că, în timpul nopții, am avut o revelație.
- Tocmai am traversat lacul Kariba. - Da.
Când ajungem la frontieră și o traversăm,
am traversat Zimbabwe. Ne-am atins obiectivul.
- Da. - Și am încheiat emisiunea.
Felicitări nouă, în cele trei mașini improbabile!
Cu toate astea, dincolo de graniță se află Botswana.
Dacă întoarcem harta... Vedeți că am învățat...
- Felicitări! Bună tehnica! - Da.
Vedeți aici? Deșertul de sare Makgadikgadi.
Acolo este Insula Kubu, de unde am început.
Acolo am filmat primul nostru episod special, cu 17 ani în urmă.
E un loc... Am zis întotdeauna
că e unul dintre locurile noastre preferate.
- Acolo sunt baobabii. - Da.
Aș vrea să încheiem acolo.
Da, sună bine.
Și sunt doar...
- ... vreo 190 km. - Da.
De acord.
Terminăm episodul ăsta aici.
Și încheiem Marele tur... acolo.
Mi se pare o idee genială.
Se potrivește.
Odată adoptat noul nostru plan, am plecat spre graniță,
într-o stare de grație.
HARARE - PARCUL NAȚIONAL NYANGA VAMĂ - BOTSWANA
Este minunat, dragi telespectatori. Suntem din nou pe asfalt.
Soarele încă nu e deasupra, așa că volanul încă nu s-a încălzit.
Ador momentul acesta!
Portbagaj!
Însă, doar după câțiva kilometri, bucuria noastră s-a sfârșit subit.
Doamne!
Dumnezeule! Am ajuns în iadul gropilor.
Nu! Nu cred că anvelopele mele au supraviețuit.
Gropile, care erau aproape la fel de rele ca alea din Anglia,
nu erau o veste bună pentru cea mai fragilă dintre mașini.
Drace!
Fir-ar!
Pentru prima dată, mă întreb la modul serios
dacă va rezista mașina asta.
Și dacă o să ajungă la destinație.
Pana mea!
Simt că ceva nu e în regulă cu puntea spate.
Zici că ar fi o traistă cu tacâmuri.
Cred că ar trebui să arunc o privire,
să mă asigur că nu se desprinde puntea spate.
Vestea de sub mașina mea nu era bună.
Bun.
Poftim! Ăsta e un amortizor.
Nu mai e conectat la capătul ăla.
Îmi dau seama ce are, dle.
Când puntea se ridică...
- Da. - ... pistonul urcă
și găurește caroseria.
- A făcut găuri pe bune? - Da.
Va trebui să mă lipsesc de el.
Tânărul acesta zice că, dacă ar fi fost după el,
ar fi luat varianta Injection, de 2,8 l,
nu GXL, de 3 l.
- Nu zău? - Da.
Zice că are punți mai puternice.
Și mai supărător e că a trebuit să demontez și celălalt amortizor.
Merge?
O să mergi cu arcuri lamelare, da?
- Da. - Nu văd nicio diferență
- ... față de carele cu boi medievale. - Da.
Pentru mine și pentru Jeremy, era mult mai distractiv
decât un car cu boi medieval.
O să ne bușim!
Dacă vă întrebați ce face un amortizor,
aflați că împiedică mașina să facă așa.
Da, încă sunt în mașină.
Reprezentantul Marii Britanii la trambulină auto
este Richard Hammond, din Ross-on-Wye.
Din păcate, programul de divertisment „Ford Săltărețul” s-a terminat repede
pentru că relieful Zimbabweului s-a schimbat iar,
iar noi nu mai reușeam să-l vedem.
Dumnezeule!
Doamne!
Nu pot respira!
Totul este acoperit cu un strat de praf de cărbune.
Pentru că suntem în zona minelor de cărbune.
Așa se explică de ce totul, inclusiv copacii, e negru.
Hai odată!
Dacă e așa până la graniță, ai milă de noi, Doamne!
Apoi, prin praful sufocant,
am zărit o posibilă soluție salvatoare.
Șoseaua asta este cumplită. Nu sunteți de acord?
E jalnică. Nu e cea mai bună.
De când am debarcat azi-dimineață...
- Da. - ... simt că mă dezmembrez.
Mașina mea se dezmembrează pe bune.
Praful ăsta e deosebit de pătrunzător.
Mă uit la asta.
- Ce? - Nu e denivelată, nu?
Normal, e o cale ferată.
Atunci, ce-ați zice să ne transformăm mașinile ca să meargă pe șine?
Am mai făcut asta.
- Da. - N-ar fi prima dată.
Ce alți tipi ar putea spune din proprie experiență
- ... că au mai făcut-o? Noi, da. - Da.
Ar fi bine să consultăm mersul trenurilor.
E un aspect important.
Ar trebui să găsim și un atelier unde să facem modificările necesare.
Ne trebuie un oraș mare
și multe utilaje.
Vic Falls e aproape.
Nu-s de-ai noștri.
Excelent!
Continuați! Sunt încântați.
I-ai făcut pe niște localnici idioți.
- I-am zis „cap de sculă”. - Da.
Iar acum vin să te facă franjuri.
Ba nu.
- Bună! Ce faceți? - Salutare!
- Ce faceți? - Scuze de blocaj.
Îmi cer... E un salut tradițional în Anglia.
Nu-i nimic. Ești ca acasă.
- Ce faci? - Îmi pare bine.
Îmi pare bine.
După ce Kofi Clarkson a reparat relațiile diplomatice...
am plecat în călătoria ocolitoare către Cascada Victoria.
CASCADA VICTORIA
Iar acum...
totul arde.
Dumnezeule, chiar arde totul!
Măiculiță mare!
Azi avem parte de multe obstacole, nu?
Când am ajuns în Vic Falls,
imediat ne-a zburat mintea la problema cazării.
Și, cum zgârcitul domn Wilman nu era cu noi...
BUN-VENIT LA HOTELUL VICTORIA FALLS
HOTEL CLASIFICAT
HOTELURILE DE TOP ALE LUMII
- Bună ziua! - Mulțumesc!
Am dori trei apartamente, vă rog.
V-aș rămâne recunoscător dacă mi-ați putea trimite un croitor.
Asta e replica lui Bond.
Apoi, după ce ne-am spălat praful de cărbune din urechi,
am găsit un atelier și... am dat drumul la muzică.
SERVICE PIESE TOYOTA
TRANSPORT PUBLIC DEPOUL PODULUI
Lucrările s-au încheiat după câteva zile,
iar noi ne-am întâlnit în depoul local să ne comparăm jucăriile.
O lucrare surprinzător de simplă.
Am pus roțile din față într-un fel de troacă,
la care am atașat niște roți de tren mici.
În spate, roțile angrenează sistemul de curele,
care angrenează roțile de tren.
E simplu și elegant.
Spre deosebire de ăla.
Da, haideți să vă explic! Al meu e complex.
Bănuiesc că nu vă interesează,
dar are la bază sistemul hidraulic al locomotivelor diesel din vestul Angliei.
E acționat hidraulic. Motorul doar acționează o pompă,
care umple rezervorul hidraulic. Acesta acționează apoi roțile,
asigurând un cuplu uriaș la plecarea de pe loc.
- Cum funcționează? - Stai puțin!
- Ți-am explicat. - N-am priceput.
James, ce naiba este asta?
V-am avertizat.
Dumnezeule! E un întreg... Ce-i toată chestia asta?
Asta e pompa hidraulică.
Aici e rezervorul hidraulic. Astea sunt conductele.
Manometrele te avertizează în privința presiunii.
Te avertizează?
Cum le vezi când conduci?
Contează să indice valori bune la plecare.
Îți trebuie o girafă pe post de copilot.
Valoarea sistemului hidraulic stă în transmisie.
Așa au construit locomotivele. Este o tehnologie testată.
Nu arată a locomotivă.
- Arată a Triumph Stag. - Ba da. Dacă am lua...
Arată a Triumph Stag pe o grămadă de fier vechi.
Mă gândesc la Flying Scotsman, Mallard.
- Gata? - Dar nu sunt locomotive hidraulice.
- Pe abur. - Deschide ochii! O vezi?
- Nu. - Nu!
A ta pare și mai ușoară decât a mea.
Nici nu-i nevoie să te apropii. Stă pe role.
Roțile din spate rotesc rolele, care rotesc roțile. Se mișcă.
- Punct! - Deci, e ca un stand de testare.
Da, ca o bandă de alergat.
James, eu și Hammond am demonstrat că lucrurile pot fi făcute ușor.
Dar tu trebuie să acționezi ambreiajul, accelerația, frâna.
- Eu nu trebuie decât să... - Parcă aș conduce o mașină.
Da, dar nu e mașină, ci locomotivă.
Eu nu trebuie decât să stabilesc turația motorului,
apoi doar să mișc maneta înainte și înapoi.
Tocmai asta i-a atras pe cei care au crescut
cu motoarele cu abur.
- Mergem? Sunt curios. - O să le fie dor de mine
peste câteva zile.
Am urcat la bordul trenurilor noastre,
gata de plecare.
Presiunea hidraulică crește.
De la peronul unu pleacă expresul Montecarlo,
cu destinație Botswana.
La drum!
Mă mișc!
Funcționează!
Gata! Am plecat.
Ce?
Ba nu! Merg cu...
Scoate sunete de tren autentice. Ați auzit trăncănitul roților?
Dumnezeule!
- Am deraiat. - Of, Doamne!
Va trebui să dau cu spatele, să văd ce probleme are.
Da. Expresul Montecarlo merge și înainte, și înapoi. Ce ziceți de asta?
Ce mașinărie am construit!
Asta însemna că și eu, și James am deraiat...
dar se putea și mai rău.
Fir-ar!
Roata aia se rotește așa și învârte aceste roți
în sens opus,
ceea ce înseamnă că se rotesc în sens opus celui în care se rotesc roțile mașinii.
Bun așa.
Din fericire, cum nu ieșiserăm încă din gară,
am apelat la un încărcător telescopic, să ne ajute să ieșim din încurcătură.
O s-o ridic și-o s-o rotesc,
astfel încât, când va merge cu spatele, să meargă înainte.
Asta înseamnă că acum dispun de...
patru viteze în marșarier, care-mi permit să merg înainte.
Bun. Acum nu-mi rămâne...
decât să o pun pe șine.
Fără probleme. Totul e sub control.
Când am revenit toți pe șine,
am plecat la drum încă o dată.
Ce ciudat! O simplă eroare de calcul,
și viața ta arată așa.
Deși Hammond nu dădea multă prestanță întregii situații,
trăiam un moment unic.
Pentru că urma să parcurgem
una dintre cele mai emblematice căi ferate din lume.
Nu-i incredibil că astăzi nu putem să construim o cale ferată în Anglia,
de la Londra la Manchester,
iar, în urmă cu 150 de ani, cineva a zis:
„Hai să construim o cale ferată de la Cape Town la Cairo,
„11.000 de kilometri de-a lungul coloanei vertebrale a Africii!”
Răspunsul a fost: „Normal c-o vom face.”
Apoi altcineva a zis:
„Dar ne împiedică ditamai defileul.”
„Nu contează. Iată cum vom face!
„Vom construi podul în Darlington,
„îl vom expedia acolo, îl vom asambla pe loc, se va potrivi.” Și așa a fost.
Și iată-l!
Sfinte Dumnezeule!
Conduc o Lancia Montecarlo...
pe Podul Cascada Victoria.
Suntem la 128 m deasupra defileului.
Să admirăm peisajul preț de-o clipă!
Doamne, cât de dor o să-mi fie să fac așa ceva!
După ce am tăiat de pe lista de dorințe acest moment neașteptat...
ne-am continuat la pas drumul, pe deplin concentrați asupra obiectivului.
Dacă putem apela la calea ferată
ca să putem trece de zona unde se extrage cărbune,
super,
am dat lovitura.
Odată, am mers cu Orient Express, cu soția mea, Mindy.
Ne-am simțit de milioane.
Nu era foarte diferit.
E mai confortabil decât pe șosele, nu?
Un alt aspect e că, pentru prima dată,
am reușit să admit peisajul
în loc să mă uit la șosea.
Da, eu admir peisajul care dispare.
Ce-ai zice să te botezăm Expresul Dezorientat?
Cum flecăream noi așa, un singur flecușteț nu-mi dădea pace.
Am primit asigurări că nu vine niciun tren din sens opus.
Și totuși, dacă vine?
E genul de întrebare care te terorizează
când mergi pe un singur fir de cale ferată.
Apoi, flecuștețul menționat s-a trezit că nu e orfan.
S-a aprins un martor de temperatură ridicată.
Din nu știu ce motiv, motorul meu nu se răcește cum ar trebui.
Să fie oare faptul că mi-am transformat mașina în tren?
Soluția a fost să ridic capota și să apelez la vechii mei prieteni:
viteză și putere.
Indică 65 km/h.
Nu merge cu 65 km/h, dar asta indică.
la viteza asta, debitul de aer este bun, chiar foarte bun.
Mi-a amorțit piciorul drept.
Pe la mijlocul amiezii,
eram încrezători că am realizat ceva.
Mă gândesc că am trecut de capătul șoselei prăfuite
- ... și al porțiunii dificile. - Așa aș zice.
Sigur am lăsat mina de cărbune în urmă.
Prin urmare, am oprit la o trecere la nivel cu calea ferată,
pentru a face o treabă la care am evitat să ne gândim.
Cum le dăm jos?
Bănuiesc că marfarul care se apropie te-ar putea ajuta.
Mai întâi însă,
- ... cu ajutorul cheii reglabile... - Desfă opritoarele.
Nu suport cheile reglabile.
- Slăbește piulițele. - De ce nu folosești așa ceva?
Pentru că e unealta unui șarlatan.
- Șarlatan? Vorbești serios? - Da.
Adică unul care folosește o unealtă în loc de 300?
- Desfă contrapiulițele mai întâi... - Ce zici?
Care-i contrapiulița?
Aia!
Cheia asta e prea mare pentru...
- Nu intră. - Nu e musai să mergem
toți la același azil, nu?
Nu.
Atât timp cât nu e obligatoriu după asta... A doua zi.
El a zis că ne șterge numerele imediat ce terminăm.
„Bun, am terminat, șterge!” Am scăpat de ei.
Dumnezeule!
Nici nu e greu. Sunt unul după altul.
- Ne-am blocat. - Japița nr. 2.
- Japița nr. 1. - Ne-am gripat.
Și asta e adevărat.
- E adevărat. - Nu e o minciună.
- Mi-a venit o idee. - Apără-ne, Doamne!
Ce-ar fi să băgăm un cadru cu textul „După 15 minute”...
Da.
... să punem echipa de producție să le dea jos,
- ... apoi... - Să pară că am făcut-o noi.
Să pară că am făcut-o noi.
Apoi adăugăm replica în postproducție.
„În scurt timp, toate mașinile fuseseră coborâte.”
DUPĂ 15 MINUTE
În scurt timp, toate mașinile fuseseră coborâte de pe șine.
Frontiera cu Botswana era la mai puțin de 65 km.
Eram pe punctul de a ne încheia misiunea.
Iar pentru asta se cuvenea să mulțumim micilor noștri eroi.
Sunt uimit că Fordul Capri mai funcționează. Vorbesc serios.
Dar sunt și mai uimit de Stag și Montecarlo,
pentru că aproape toți cei care se pricep la mașini vor zice:
„Sunt două dintre cele mai nefiabile mașini produse vreodată.”
Și totuși, iată, n-au capitulat.
În plus, chiar am păstrat ce-i mai bun la sfârșit.
LOCURI ÎN CARE AM FOST
Pentru că Zimbabwe s-a dovedit decorul ideal
pentru ultima noastră aventură auto.
Incredibile mașini! Cu adevărat incredibile mașini,
care au supraviețuit în această țară cu adevărat incredibilă!
Bravo!
Triumph Stag.
Cică se supraîncălzește! S-o creadă mutu'!
Bravo, Lancia!
Deja văd punctul de trecere a frontierei.
Ești o mașinuță fabuloasă! Ai reușit!
Nu glumesc.
Înainte să mergem la punctul de control, am oprit să reflectăm asupra momentului.
Am traversat Zimbabwe...
- ... și n-ai zice. - Nu, de-abia dacă...
În mașinile astea?
Evident!
- Mi-ar plăcea să o păstrez. - Da.
Vorbesc serios. Mi-ar plăcea s-o păstrez.
Nu ne trebuie decât trei sacoșe.
Bănuiesc că poate fi refăcută.
A mea e. Va trebuie demontată complet.
Oricum, trebuie să continuăm. Am terminat episodul.
- Acum trebuie să încheiem emisiunea. - Per ansamblu.
Așa că...
Ce e?
- Ce e? - Avem o mică problemă.
- Adică? - E din argint.
- Da! - Trebuie să traversăm frontiera.
- Argintul. - Avem atâta argint.
Dacă încercăm să trecem, intrăm la contrabandă.
Așa e.
- Să-l scoatem? - Nu.
- Nu, ar fi... - E al nostru.
- Tu nu poți. - Nu pot conduce.
- Tu n-ai mai avea portanță negativă. - Da.
Ce facem?
- O ardem cu tupeu? - Da.
- Cu calm. - Așa facem!
Floare la ureche!
VAMĂ
Bună ziua!
Ce faceți?
Foarte bine. Dv.?
Aveți ceva de declarat?
Nu.
VAMĂ
Vă rog să coborâți!
Bine.
Încearcă să se comporte firesc.
Sunteți amabil să deschideți capota?
Nu vă deplasați în spatele mașinii lui.
Bine.
Vă mulțumim pentru cooperare.
Puteți trece.
Vă mulțumesc mult.
Mulțumesc, dle.
Eu vă mulțumesc.
Mulțumesc!
BUN-VENIT ÎN BOTSWANA PUNCTUL PANDAMATENGA
Ura!
O să mă comport ca un tip tăcut,
manierat,
pe scurt, un amărât.
N-o să fiu efervescent, pentru că exagerez.
- Bună ziua, dle. - Bună ziua.
- Ce faceți? - Foarte bine, mersi.
Ați ajuns la punctul de frontieră
Pandamatenga, spre Botswana.
Poftim?
Ați ajuns la punctul...
Da.
... de frontieră Pandamatenga, spre Botswana.
Da.
Aveți ceva de declarat?
Nu.
Sunteți amabil să deschideți portbagajul?
- Vă rog să ne însoțiți. - Bine.
Nu e foarte încurajator, nu?
- Mulțumim foarte mult. - Cu plăcere! Mersi.
Bun-venit în Botswana!
Distracție plăcută!
- Mulțumesc! - Mersi!
Am fost meseriaș.
Vă rog să deschideți capota.
Veți observa, când voi deschide capota, că e motorul original,
nu cel transplantat, de Rover. Da.
Deschideți portiera, vă rog!
Sunt cam multe doze de băutură goale.
Bine, dle.
Puteți închide portiera.
Mulțumesc!
Drace! Volanul e fierbinte.
Volanul e fierbinte. Nu atrage atenția!
Mulțumesc!
Mulțumim, dle.
Virez cu genunchii.
Noi, cei trei contrabandiști, mergeam pentru ultima dată împreună.
Ne îndreptam către locul nostru preferat...
din întreaga lume.
INSULA KUBU
Am călătorit mii și mii de kilometri
și am avut mii și mii de aventuri.
Și vom încheia fix în locul în care am început.
Nu m-am gândit niciodată...
că ceea ce facem noi împreună...
va dura cât a durat.
Eram încântat când m-au angajat, cu atâta timp în urmă.
Foarte încântat.
Dar nu mi-am imaginat niciodată că va deveni...
o aventură care să-mi definească viața și cariera și...
o aventură care aproape să-mi ia viața și cariera.
N-are rost să mă prefac că n-o să mă doară
când vom pune punct emisiunii.
Pentru că mă doare.
Douăzeci și doi de ani,
mai mult de o treime din viață.
O să mă afecteze în moduri mărunte,
dar am o geantă verde.
Am o geantă verde pe care am folosit-o de la primul episod special, în Botswana.
Am folosit-o la cele speciale,
dar n-am mai luat-o nicăieri altundeva.
Ce-o să fac cu geanta ai verde?
Într-o zi o să dau de ea în dulapul în care ținem gențile
și-o să-mi zic: „Mda!”
Și-mi voi aminti totul.
În sfârșit, sper...
că v-am adus puțină fericire.
După vreo câțiva kilometri, mașina lui Hammond s-a defectat iar.
Mașina mea nu pornește.
Și, deși era ultima noastră călătorie,
ne-am simțit datori să reacționăm ca de obicei.
Te vom lăsa să te mănânce lupii.
Și, cum asfaltul urma să se termine...
am decis să forjez pentru ultima dată mica și focoasa mea mașină cu două axe cu came.
Bun, în sfârșit, traversăm arboretul și ajungem la Makgadikgadi.
Drumuri de nisip. Mi le-amintesc. Doamne, ce plăcute mai erau!
Ce confortabile!
Ce naiba?
Nu pot să cred.
Măiculiță mare!
E mașina mea.
E mașina mea din primul episod special.
N-are cum să fie Merțanul lui James!
Nu-mi vine să cred.
CAFENEAUA
Cafeneaua „La o gustare”!
Uluitor! Pur și simplu...
sunt emoționat.
Stați puțin! N-avea portierele. Nu. Ba da!
Cineva a găsit portierele
pe care le-am scos ca să traversăm Makgadikgadi.
Care-i treaba?
N-o să-ți vină să crezi.
Vorbesc serios!
Dumnezeule, chiar e ea?
E mașina mea!
E fosta mea Lancia.
- Ăla e Mercedesul meu? - Eu așa aș zice.
Voi fi sigur că e al meu pentru că...
pentru că are măciulie de schimbător cu cinci trepte pe o cutie cu patru.
Dumnezeule, chiar e!
Am rămas... Inima mi-a luat-o razna!
Uite, îi lipsește ornamentul. L-am luat drept suvenir.
- Suvenir? - Da.
Știi ce am avut eu drept suvenir la fiecare episod special?
L-am avut cu mine la fiecare episod special.
- Da! - Îl am la mine. O secundă!
Unde e?
E în valiza mea. Acolo îl țin.
Îmi cer scuze!
Ăsta a fost suvenirul meu.
Hai să-l punem!
Sunt sigur că l-am luat de aici.
Poftim!
Și-a recăpătat ochiul.
O fi găsit cineva... Trebuie să fie aceleași portiere.
Le-a găsit cineva și le-a pus la loc.
Le-am dat jos ca să ne ușurăm mașinile.
Cred că le-am lăsat la tipul ăla.
- Noah! Noah mecanicul. - Corect.
Oare s-o fi dus Noah să le recupereze
- ... și să le monteze la loc? - Probabil.
Bun.
Incredibil!
ULTIMA ZI
După ce ne-am petrecut noaptea într-o tabără de lux,
ne-am întâlnit la micul-dejun cu mintea
la același lucru.
- Aveți vreo veste de la Amazon? - Da. Am primit e-mail.
Pe bune?
Vor să returnăm laptopurile.
Deci, nu tu cec gras, nu tu contract, nu tu scrisoare să ne roage să continuăm.
Nu, nimic.
Atunci, acesta chiar este ultimul nostru mic-dejun?
Da.
Asta e.
Ai văzut asta, Hammond?
Când ți s-a stricat mașina ieri,
noi ne vedeam de drum...
Stai puțin! Alea sunt...
Mașinile cu care ați fost aici prima dată? Serios?
Da. Erau pe marginea drumului.
- E practic aceeași. - Sunt aici
de la început?
Mercedesul până și mirosea la fel.
Apropo de asta...
urmează ultimul asalt pe azi.
O scurtă călătorie până la Insula Kubu,
prin deșertul de sare.
Ce-ați zice s-o facem...
în stil Makgadikgadi?
Despre asta vă spuneam.
Așa am procedat ultima dată.
Fără portiere.
Ce manieră de a încheia Marele tur! Ce loc!
Iat-o.
Insula Kubu.
Cred că aia e.
Da, aia e.
Iată copacul nostru.
Nu-mi mai rămâne decât să spun...
„Vă mulțumim foarte, foarte mult pentru atenție!”
Mulțumim!
Înseamnă enorm.
Și...
Gata!
Suntem gata, domnilor?
Sincer să fiu, nu știu.
- S-a urcat. - Sunt pe locomotivă.
Tocmai a trecut moșul cu trei picioare!
Posibil să aibă scurgeri.
Ce dobitoc!
Cred că erau 30-40 de oameni în încăpere când a venit poliția.
Eram pe punctul...
Clarkson !
Port in și derapez!
Drace!
La o parte! Particip la o cursă!
- Hai să cântăm ceva! - Nu!
- N-are niciun pic de demnitate, nu? - Nu.
Bun. A sosit vremea...
n-a mai spus-o nimeni într-o emisiune auto...
să salvăm lumea.
Nu e musai să mergem toți la același azil, nu?
Nu.
Subtitrarea: Cristian Brînză
Redactor Robert Ciubotaru