A NAGY TÚRA BEMUTATJA
ÚTRAVALÓ
Köszöntjük önöket az utolsó Nagy Túrán!
Mivel utoljára dolgozunk együtt
Jamesszel és Richarddal,
Mr. Wilman azt mondta, csináljunk valami fontosat.
Vegyünk egy közepes méretű elektromos autót,
aztán meglátjuk, hányszor tudunk körbemenni vele az M25-ösön
egy feltöltéssel.
Mi meg rá se bagóztunk, és eljöttünk ide.
Igen. Üdvözlünk mindenkit Zimbabwében!
És nem is szutyok elektromos kocsikat fogunk vezetni.
Hármasban úgy döntöttünk, egyszerűen megvesszük,
amit mindig akartunk.
Ezért vettem meg ezt.
Ez egy Triumph Stag.
Mindig szerettem a Staget. Kisfiú korom óta.
Sosem hittem, hogy lesz nekem.
Igazából nem hittem, hogy szabad.
Csak a David Niven-féléknek lehet Stagjük.
Soha nem is vezettem,
tartottam magam a szabályhoz, hogy ne találkozz a hőseiddel.
Most találkoztam, és örömmel mondom,
hogy egyszerűen csodálatos.
Ez igen!
Ezen a ponton megérkezett Lewis Collins.
Ez igen!
Igen!
Egy 3L Mark One Ford Capri büszke tulajdonosa vagyok.
-GT? -Nem. GXL.
-Miért nem GT-t vettél? -Mert ez jobb.
Igazából nem.
Mielőtt vitába szállhattam volna, megjött Clarkson,
aki máris elkövetett egy hibát.
Malacka!
Miért Lanciát vettél?
Mert jó 20 évvel ezelőtt egy ilyennel mentem át Botswanán,
és kiderült, hogy ideális autó Afrikába.
De folyton lerobbant.
Igen, de elöl volt a motorja.
Ennek? Középen van. Ez egy Montecarlo.
Jó pár módosítást végeztem a körülmények miatt.
Felsorolnám őket, ha nem gond.
Itt hátul...
-...308-as Ferrari lámpája. -Jól néz ki.
-Páros kipufogók. -Szép.
...a Delta Integrale kerekei,
a Delta Integrale lámpája és hűtőrácsa,
aztán a Lotus kék festése.
És melyiktől lesz megbízhatóbb?
Régóta csináljuk ezt, már...
-Száztizenkét éve. -Igen, 112 éve.
Tanultam pár dolgot.
Szóval odabent
kicseréltem az átforrósodó bőrülést
-szövetre... -Igen.
...és kapott egy Alcantara-féle versenykormányt.
És
Ha lenéztek, kivettem a kesztyűtartót,
és tettem a helyére...
-Az egy hűtő? -Igen.
A hideg italoknak.
-A dögös italhűtőből. -Ez tényleg tök jó.
-Ezektől megbízhatóbb? -Nem, de kényelmesebb igen.
Iszol valami hideget, amíg az út szélén vársz.
-Tetszik. -Elviselhetőbb lesz
-lerobbanni. -Igen.
-Csinoska. Szép. -Egyszerűen lélegzetelállító.
Én is módosítottam a Caprimat, mielőtt útnak indítottam.
-Tényleg? -Igen, láthatod,
hogy feketére festettem a motorháztetőt, mert... Nézzétek! Szép.
-GT? -Nem. GXL.
-Miért nem GT-t vettél? -Mert ez jobb.
-Nem az. -De igen.
Olyan, mint a GT, ami jó, csak több mindennel, ami jobb.
Mi van?
Emlékszem erre a GXL-ből,
mert fa hatású műszerfalat tettek bele.
-Pontos. -Beszélgettünk már erről.
-Igen. -A GT sportra való,
a GXL találkozókra.
Ez pontosan így van. Tisztában kell lenned
a Ford-jelvény hierarchiájával. Apám GXL Cortinát vett,
mert ügyvezető igazgató volt.
Az én apámnak is GXL Cortinája volt.
-Mindkettőtök... -Igazgató.
-Apukáitok... -Értekezletek.
...befolyásos emberek, akik a csúcsról választottak.
Már-már állandó poén,
hogy a rádióm egyik ilyen úton sem működött.
-Igen. -Nos, most működik.
Pillanat! Várjátok meg a szöveget!
DJ voltam, menni fog. Már jön is. Most!
„Mark One Ford Capri.” Voilà!
„Megvan benne minden.” Így igaz, mert GXL.
Szeretem a Caprit.
-Muszáj. Ez a törvény. -A Capri GT-t.
Mindenki szereti a Caprit.
-Módosítottad a Staget, James? -Nem én.
Micsoda?
Egyáltalán nem. Miért tenném...
Várjunk csak!
Azt mondod, az eredeti motor van benne?
-Igen. -Mr. Clarkson felvetése jó.
Nem minden Stagből, de gyanítom, hogy a legtöbből,
kivették az eredeti motort, és betették a Rover V8-asát.
-Igen. -Ami megbízhatóbb.
A Triumph Stag eredeti V8-as motorja azért hihetetlen,
mert számtalan módon bírt túlhevülni és tönkrevágni magát.
Nem csak egyféleképpen.
Az öntés után visszamaradt törmelék felgyűlik,
és bumm! Túlhevül.
Túlfúrták, amitől szűkebb lesz a vízjárat,
-túlhevül, és bumm! -Igen.
Az az okos húzás, hogy a V8-asban két sor henger van,
de hőérzékelőt csak az egyik sorhoz tesznek.
Így legalább nem tudjuk, ha túlhevül.
Ha a másik sor hevült túl,
akkor derül ki, amikor bumm-zörr-spricc.
Egy repülőgépen,
ha a pilóta egyenesen a hegynek visz, akarod tudni?
Ami azt illeti, inkább nem.
Miért akarnám tudni?
Iszogatom a gin-tonikot, filmet nézek, jól elva...
Semmi. Nem akarom felhozni...
Nem jönnék azzal a tengeralattjáróval, mert az gáz, de nem tudták.
Más műsorra már nem fogunk utalni.
-Magasról leszarjuk. -Szóval...
Mennyire vigasztalt minket, hogy nem tudták?
„Jól érezzük magunkat idelenn.” Bumm!
Pontosan. Írhatnak nekünk.
Hívjanak, panaszkodjanak, de egy rögzített üzenet várja önöket:
„Hívása nem érdekel bennünket.”
Vagy tárcsázzák ezt a számot: 0800-kopj le.
-„Már nem vagyunk itt.” -Ott sem.
Úgy van.
Azt mondunk, amit akarunk. Hogy lehet kinyitni a motorháztetőt?
Ezen az oldalon.
Nézd meg, hogy elkopott az a kallantyú!
Nem látszik az ábra a motorháztetővel.
Középen húzd!
Baszki, ez az eredeti Triumph-motor!
Ritkaság.
Jó, hölgyeim és uraim, nézzék meg,
mert utoljára látnak ilyet.
Eredeti, de így is szar.
Mi az? SMS.
-Mr. Wilman! -Jó ég!
„Feltöltöttétek az elektromos autókat,
„most jelentkezzetek a South Mimmsnél.”
-Nem tudja, hogy itt vagyunk, igaz? -Nem...
Amúgy sem számít, mert már amúgy is
találtunk magunknak kihívást.
Jelenleg Zimbabwe keleti részén vagyunk,
2000 km-t fogunk utazni
a nyugati végéig,
és ennyi.
Ennyi!
Egy valami aggaszt.
-Micsoda? -A hegyek. Muszáj lesz... azt mind.
Nem félek, mert ne feledjük,
hogy ebből lett a 037-es Lancia,
az utolsó kétkerék-meghajtású ralivilágbajnok,
a Quattro legyőzője.
Abból ebben nem volt túl sok, igaz?
-Hát... -Igazából azt mondták,
hogy ez egy fantasztikus raliautó lehet
pár módosítással, és levágták onnan a jelvényt,
mögötte pedig minden zsír új volt.
Minden további kecmec nélkül beindítottuk az 50 éves sportkocsikat,
és elindultunk Afrika robusztus szíve felé.
Szóval még egyszer, utoljára...
hadd szóljon!
Ez a tökéletes autóm erre a kirándulásra.
Az első kocsim majdnem egy Capri lett.
A helyi újságban hirdették.
A pénztárgép mellett tartottam a képét a benzinkúton,
ahol Redfordban dolgoztam.
Nem egészen 18 éves voltam.
Az első autóm lett volna, a szüleim vették volna meg.
Amikor aztán megnéztük, kiderült, hogy lopott.
Végül egy 1976-os Toyota Corollát kaptam helyette.
Egy ilyen útra ez az autó tökéletes.
Könnyű, alig több egy tonnánál.
Van benne szufla meg erő.
3L S6 V6-os elöl, hátsókerék-meghajtás, fékek...
Ennyi.
Tetszik a fordulatszámmérőn az 1000, 2000, 3000.
Ezresé... Nem működik,
de ha működne, látnánk, hogy ezresekben jelzi ki,
mert az jobban hangzik.
A 80-as években sosem az M4-esen
autóztam be Londonba.
Inkább a régi nyugati utat használtam.
Mert a régi nyugati úton
volt egy Chequered Flag nevű autókereskedés,
és a kirakatban néha állt egy Montecarlo.
Ha pedig ott volt,
megálltam, és órákig bámultam álmodozva.
Most pedig benne ülök...
és az enyém.
Az enyém!
Részemről egy dolgot tudtam mondani.
Triumph Stag.
Az istállóját, micsoda kilátás!
Nem tudom, mitől lehet,
de megkívántam egy csésze teát.
Ez meg mi?
Szórakozik velem.
Gyerekek, erre nincs más szó, mint hogy lerobbanok.
Hogy mondod?
Hát az izgalmas.
Azért fura, mert a Capriban ugyanannyi a mozgó alkatrész,
mint ebben az üveg vízben.
Hogy lehet lerobbanni egy Capriban?
Tudom, mi a baj.
-Mi? -Nem megy a motor.
Szerintem is a motor.
-Igen. -És szakértők vagyunk.
Az én motorháztetőm nyílt fel először.
-Mit csináljunk ilyenkor? -Gondolkodjunk!
Mit csinálunk általában?
-A kocsinak dőlünk... Forró. -Kivételesen...
Változtassunk egy régi szokáson,
-és segítsünk? -Kivétel...
-Kivételesen. -Szerintem ne.
Viszlát!
Annyi év után is tahó.
Jól van...
Megtettünk 24 kilométert...
és ketten maradtunk.
Mondok valamit.
Nemcsak a Fordnak
van saját zenéje,
hanem ennek is.
Ideje, hogy kényeztessem magam Struggle Jenningsszel
és a Monte Carlóval. Hadd menjen!
Monte Carlo
Pár mérfölddel később azonban új hangszer szállt be
a ritmusszekcióba, és nem volt valami ritmikus.
Egy kis gyújtáshiba.
Gyújtáshiba.
Tehén.
Ez simán csak szar.
Nagy füstfelhő jön a kocsidból.
Magasságos úristen!
Igen.
Füst... Tűz!
-A motor az. -Igen.
-Szívesen segítenék,
de nem tudok sokat az olasz twin-cam motorokról,
és az enyém hibátlanul működik.
Ha te is lerobbansz, ki fog faképnél hagyni?
Hát ez aggaszt leginkább.
Magamat kell faképnél hagynom.
A hőmérséklet és a nyomás jó.
Már csak egy autó megy teljes 51 km megtétele után.
A Stag!
Jó pár kilométerrel hátrébb
megfejtettem, hogy a Caprinak a benzinpumpával akadt gondja.
Van itt egy kis gond.
Sosem láttam ilyet belülről működés közben, nem tudtam,
hogy kellene kinéznie,
és hogyan, amikor nem működik.
Én közben bevetettem a zsenimet, és közben kifundáltam,
hogyan oldhatom meg a Lancia gondját.
Meglazult ez az izé a végén.
Ha megfeszítem, rendes szikrát ad,
és elmúlik a gyújtáshiba,
az el nem égett benzin nem jut be a kipufogóba,
nem gyullad meg, és nem gyújtja fel a Lanciát.
Ketyegő hang. Mi ez a ketyegés?
Mivel újabban hozzászoktam az áramütésekhez,
megint a zsenimet vetettem be,
kicseréltem a gyújtáskábeleket...
és hamarosan megint úton voltam.
Dorombol, mint egy cicus.
Ez igen!
Ahogy James nyomába eredtem, nem tudtam, melyik lep meg jobban.
Az út minősége, vagy az örökké változó táj.
Ezek fenyőfák.
Afrikában.
Az előbb egy teaültetvényen voltunk, most meg fenyők vannak itt.
Ha valaki teleportálna ide, és megkérdezné, hol vagyok,
azt felelném, Skóciában.
Mire utolértem Jamest...
James May!
...már az előhegységben járt,
ahol a jóféle útból gyorsan földút lett.
Túl jó volt, hogy kitartson.
Por, por.
Még a szám is megtelik porral.
Aztán viszont eszembe jutott, hogy életünkben először
a magunk urai vagyunk.
Akkor állunk meg, amikor akarunk. Mr. Wilman nincs itt. Zseniális!
Semmi értelme tovább menni... Nos, már négy óra.
Pár kilométerrel odébb szállást jeleztek a táblák,
elküldtem a koordinátákat Hammondnak, és úgy döntöttem, aznapra kidőlök.
Gyanítom, nem a világ legjobb szállodája lesz.
Zimbabwében vagyunk, egy erdő közepén,
egy hegy tetején, de hát tudják.
Szerencsére tévedtem.
Nagyot tévedtem.
Még a hőmérséklet is tökéletes, igaz?
-Elég különleges, mi? -Nem rossz.
Ott vannak azok a távoli hegyek. Az Mozambik.
Mindig megvolt az oka, hogy miért nem jöhettünk Zimbabwébe.
A BBC-s éveink alatt azért nem jöhettünk,
-mert a BBC be volt tiltva. -Igen.
Ha a mai napra gondolunk, kellemes tempóban jöttünk fel ide,
nagyon kellemes úton haladtunk...
-Igen. -...egy nagyon kellemes hotelig.
Jobb, mint Mr. Wilman ötlete, nem?
Miért hallgattunk rá annyi évig?
Nem tudom.
Bár azzal fog érvelni, hogy nélküle
két kocsi tönkrement az első 40 kilométeren.
Aztán elkezdene szekálni minket a kocsik adataival.
Eléggé meglepett, mennyit fizettünk.
James May, mint azt nyilván tudod, 26 500 fontot fizettél.
Igen.
Richard Hammond ezért a GXL-ért, a rossz Capriért, 25 000 fontot fizettél.
-Huszon... Tényleg? -Huszonöt egy GXL-ért?
-Egy kinyeffent Capriért. -A Montecarlo...
-17 950. -Nem pénz.
Ez jó üzlet volt.
A mieink nagyjából 9 másodperc alatt vannak 100-on.
Hammondé úgy nyolc másodperc alatt.
-Hát most pont nem. -Nem.
Szerencsére már úton voltam.
Viszont a földúton kezdtem aggódni,
hogy a Capri nem volt éppen bölcs választás.
Ez kicsit nagyot koppant.
Így utólag azt gondolom,
valami magasabbat kellett volna választanom
egy 1974-es...
háromliteres Ford Capri Mark One GXL-nél.
Az szinte bármi lehet, mint kiderült.
Ideje kicsit letakarítani a szélvédőt.
Ja, hogy...
Lekaptam a kipufogót.
Ezzel most nem tudok mit kezdeni.
Amikor megérkeztem, mint várható volt, a kollégáim mélyen együttéreztek velem.
Négykor abbahagytuk a munkát.
-Tényleg? -Igen. Itt voltunk.
Söröztünk a napsütésben. Elég meleg volt.
-Már nincs. -Nyolcat ittunk.
Igen. Kapok egyet?
-Most fogyott el. -Valóban?
-Igen. Hihetetlen. -Jó.
Elment a boltba. Sajnos 50 km-re van.
Miután nem sörözött...
Hammond bekavart Afrika éjszakai hangzásvilágába...
amikor hangosan javította a kipufogóját.
Aztán másnap reggel James bekavart a hajnali kórusnak,
amikor Mrs. Overallá változott.
-Reggelt! -Reggelt!
Milyen üres agy kell hozzá, hogy arra gondolj:
„Csodálhatnám a kilátást és a csivitelést,
„de én inkább autót porszívózom.”
Négy órája élvezem a kilátást
és a csivitelést. Most ezt a szépséget szépítem tovább.
Pillanat, bocs!
Mondjak valamit?
-Üzenet Mr. Wilmantől. -Halljuk!
-Morcos. -Leteremtett minket?
Azt hiszem. Jó.
„Megtudtam hogy három autóval Zimbabwébe mentetek.
„Mivel elég biztos, hogy az egyik lerobban majd...”
-Jó ég! -Igen.
„A helyi kapcsolataimmal küldettem tartalékautót.”
Tényleg?
-Az lesz az. -Igen.
Atyám!
Bakker!
Ez rettenetes!
Tényleg? Évek óta nem láttam ilyet.
-Ez... -Ez egy váza?
-Felejtsd el a vázát! -Ez a...
Bele kell tenni a virágot, mert hippi vagy.
Mondok valamit. Van az a falucska
-úgy nyolc kilométerrel visszább. -Igen?
Elviszem a faluba, eladom vagy elajándékozom.
-Elpasszolom. -Legyen!
Húzol egy zsákot a fejedre?
A gyűlöletes definíciója.
Rögtön utána azonban szörnyen félresikerültek a dolgok.
-Hammond! Jó kis slamasztikában vagyok. -Mi történt?
Igencsak érdekes balesetem volt.
Kicsúsztam, és egy szakadék fölött állapodtam meg.
Nézd!
Hát igen.
Rosszabb lesz.
Egy tégla van a gázpedálon. A motor üvölt. Sebességben van.
Egyesben van. És egy partvisnyél tartja lenyomva a kuplungot,
mert az üléshez van ékelődve.
Várj! Szóval minden oké?
Igen, kivéve, hogy valahogyan, isten tudja, honnan jött,
de egy darab kötél egyik vége
a partvisnyélbe akadt, a másik meg abba a kutyába.
Jesszus!
Momentán stabil a helyzet,
de ott, mint látod, James May épp felbont egy kutyakaját.
Na most ha a kutya meglátja,
elég nagy bajba kerülünk, és nem tudom, mit tegyek.
Nem jut eszembe megoldás.
Várj!
Várj! Van egy tervem.
Nem lesz jó.
Van ötleted?
Semmi.
Még ne vedd észre James Mayt! Engem nézz!
Ne... Engem nézz!
Jaj, ne!
Még bukdácsol, igaz?
Még igen.
Szerintem ennyi.
Elég nagy baleset.
Tekintsük úgy,
hogy Mr. Wilmannek megvan az előzetese.
Amúgy sem volt szükség Mr. Wilman nyomorult tartalékkocsijára.
Vittünk sajátot.
És itt is van. Rover SD1 Vanden Plas EFI.
Százkilencven lóerő aranyló csoda.
Aranyló csoda. Csupa aranyló csoda.
Az, igen.
Akárki is festette át, fenséges munkát végzett.
Nemcsak a karosszériát fújta le, de még az antennát is.
Alapos... Befedtem a kocsit. De így is fenséges.
Sosem volt olyan tartalékkocsink, amibe szívesen ültünk volna.
Mindenkinek tetszik. Volt nagyapámnak is.
Amúgy apámnak is.
Állt egy az egyik felhajtón Birmingham külvárosában,
ahol felnőttem. Tiszteletből néma csendben haladtunk el mellette.
A te szempontodból az benne a jó,
hogy ennek a motorja, mint tudjuk,
mert a világ minden Stag-tulaja megtette már,
tökéletesen illik a te kocsidba.
Felvethetek egy módosítást, amit veled ejthetnénk meg a kocsin, Jeremy?
Egy kis lakat a motorháztetőn.
-Csak... Lesz kulcs. -Egy lak...
Ha kell a motor, és kelleni fog, elkéred.
Vagy megkereshetjük az embert, aki ezt hegesztette.
-Nagyon szép. -Ez jó, igaz?
-És lehegeszthetjük a motorházat. -Az valószínűleg a gyár volt.
Feltehetőleg Longbridge-ből jött.
-Szerintem megoldottam. -Igen, nagyon szép. Nem látni.
Nézd! Eltűnt.
Az arany csodával a sarkunkban
továbbindultunk nyugatnak, hogy átkeljünk a hegyeken.
Ezt nézzétek!
Útjavítók, akik rögtönzött táncházat tartanak.
Az otthoni útépítők is csinálhatnának ilyet,
de ahhoz előbb nyilván ott kellene lenniük.
Itt kicsit lefelé megyünk.
Egy kis locspocs után mászni kezdtünk.
És a hihetetlen zimbabwei táj megint megváltozott.
Nézzétek, mezők! Az ember várja a teheneket kolomppal.
Meg hogy Julie Andrews elkezd énekelni, és a többi.
Szóval megvolt a teaültetvény, ez meg Ausztria.
Aztán megint változott.
Álljunk meg egy szóra!
Jobbomon a leglátványosabb völgy, amit életemben láttam.
Balomon...
Írország.
Tudom, mi történt.
Isten végzett a világ összes többi országával,
és eljutott az ábécé végéig. A Z-ig. Zimbabwéig.
Arra gondolt: „Oké, ez lesz a legjobb munkám.
„Ezek lesznek a legnagyobb slágereim.”
Megvan a Your Song, a Tiny Dancer, a Bennie and the Jets.
Elképesztő!
És folyamatosan változik.
Sajnos a mélyen ülő Caprimból nem figyelhettem a tájat,
mert kénytelen voltam folyamatosan az utat figyelni.
Emlékeim szerint a Professionalsben nem így közlekedtek a Caprikkal.
Kicsit pörgősebb volt.
Élvezem. Jó buli. Ezt szeretném csinálni.
Úristen! Azt nézzétek!
Nálam nem jelentkeztek Hammond problémái,
mert az én kis Lanciám okos választás volt.
Ideális autó Afrika felfedezéséhez.
A motor mögöttem van, így nincs kardántengely.
Nincs kipufogó.
Így semmi sem akad el az út felületén.
Így hát tisztes sebességgel haladhattam...
amíg valami csak elakadt az út felületén.
Azt a büdös! Jó nagy volt.
Mi az?
Ezek Lancia-darabok.
Boldogság!
Köszönöm! Ez nagyon kellett.
Köszönöm.
Akarod, hogy menjünk előre...
Nincs elöl semmi látnivaló.
Mert a kocsidnak nincs eleje.
De csak ez kell, meg egy kis pillanatragasztó.
Mert ma este sátorozunk, és olyankor nincs más dolgom,
mint hogy összeragasszam a kocsimat.
Haladtunk tovább.
Atyám!
Ez hüvelykujj-roppantó volt.
Aztán megint nem haladtunk tovább.
Jaj, ne!
Megint lejött a kipufogóm.
Gondja akadt, uram?
Ez aztán a hosszú kipufogó!
-Igen. -Fura. Nagyon alacsony.
Ez fennakadhat a földön, ha nem vigyázol.
Miért nem bírsz az úton menni, mint mi?
Így nem lehet menni vele. Le kell szednem.
Ha a Capri-zenét játsszuk, jobb kedved lesz?
Mark One Ford Capri
Minden megvan, kivéve a kipufogót.
Ehhez, azt mondanám, 11 millis kulcs kell.
Pillanat! Van itt antibiotikum valamire,
amiből már meggyógyultam.
-Nem kell... -Itt van ez, Hammond.
Bernie Taupin önéletrajza.
Állítólag nagyon jó.
Nagyon jó. Most olvasom. Segít?
Nem hiszem, hogy segítene.
Továbbra is 11 millis kulcs kellene.
Az a különösen dühítő, hogy a kocsi zseniális állapotban volt,
-amikor megvettem. -Igen.
-De tényleg. -Az a Rimac is.
-Mélyütés. Rohadt jó volt. -Ez kicsit erős volt.
De tagadhatatlan. Jó volt. Addig.
Mivel az éj leszállta előtt fel akartunk jutni a hegytetőre,
hátrahagytuk a kollégát.
Ha Richard Hammond panelház volna, le kellene bontani.
A jó édes anyádat! Gyerünk!
Kicsit feljebb már olyan nehéz volt kapaszkodni,
hogy egy Land Rovert sem biztos, hogy felküldtem volna,
nemhogy egy törékeny olasz sportkocsit.
Bakker, most már meg ne állj!
Ezernyolcszáz méterről indultunk.
Most már 2100-2200 körül járhatunk.
Kettesbe sem tudok váltani.
Annyira meredek.
Az a helyzet, hogy ha szünet nélkül felfelé tartunk
egyesben...
az afrikai nyár elején,
akkor a kocsi valószínűleg túlmelegszik, és tényleg.
Jóságos ég!
Oké. Megjavítottam.
Azt mondom, megjavítottam, de javarészt...
Bocsánat.
Megint úton vagyunk, Essex!
Hadd menjen!
Estére érjünk a táborba!
Nekiveselkedünk, és helyre hozunk.
Miközben Hammond újabb napnyugtáról maradt le,
Jamesszel felértünk a hegycsúcsra, és megint csak arra jutottunk,
hogy mára elég volt.
-Egészség! -Egészség!
Kellemes.
És miután elfogyasztottuk a frissítő sört az arany órában,
nekiláttam összerakni a Lancia orrát.
Olyan, mintha egy kutyát akarnék kártyatrükkre tanítani.
Egy kis ragasztó, és olyan, mint újkorában.
Mire Hammond megérkezett a táborba,
teljesen besötétedett.
Szánalmasabban nem is futhatott volna be.
Az ember azt hinné, 22 év után tudjuk, hogyan csináljuk.
De nem. Itt jön.
Másfél fényszóróval!
Megérkezett Essex!
Viszont nemcsak Hammondnak akadtak gondjai.
Jól elvoltatok?
Hát én nem vagyok el valami jól.
Az asztalhoz ragasztotta az ujját.
Az asztalhoz ragasztottam magam pillanatragasztóval.
-Igen. -Hogy vezessek Montecarlót,
ha asztal ragadt az ujjamra?
Hozzáragasztod a... Ja, értem.
Elhúzhatnál egy pengét az ujjad meg az asztal között.
-Kicsit rizikós. -Menni fog?
Igen, de nagyon óvatosan.
James, az ujjbegyét ragasztotta oda.
-Vagyis az ujjlenyomatát. -Nem, ez csak a hegye.
Szóval elég elvágni az első percnél...
Köszönöm, Hammond.
-Azt akarják... -Félreértettem?
Ráapplikálnak egy golyóstollat.
-Jó! -Mindig lesz nála toll.
-Vagy sörnyitót. -Igen.
-Te lennél a legboldogabb... -Nem figyelek.
-Nem figyelek rátok! -Cseréld dugóhúzóra!
-„Nyit-az-ujjad.” -Óriási!
Bumm!
Most először ragasztottam valamit valami máshoz.
Sikeresen.
Leszedem. Le tudod vágni?
Levághatom.
-Érdekes. -Vághatok.
Add ide!
Mark Salmon új kése. Nagyon büszke rá.
-Igen. Engem nem érdekel. -Hihetetlenül éles.
Jó. Mennyire éles...
Igen, az.
-Olyanok vagyunk, mint... -Ez jó így.
Úgy nézünk ki, mint a kalapos kereskedők
egy németalföldi festményen?
-Sikerül! -Mi van?
-Nézd! -Megy az előzetesbe!
Ez tuti megy az előzetesbe.
-Ezt nézzétek! -Erről van szó!
Egy felnőtt férfi lefejtett egy asztalt az ujjáról.
Mark, az asztalhoz ragasztottam a késed.
Másnap reggel, a vászon alatt eltöltött hideg és rémes éjszaka után
büszkén mutattam meg a kezem munkáját.
Nézzétek, milyen nagy voltam... Jó munkát végeztem.
Azt hittem, új alkatrészt vettél a boltban.
Hol a javítás?
-A konzolok, amik fent tartják... -Igen?
...eltörtek.
Keresnem kell egy helyet, ahol vehetek
új konzolokat, csavarokat meg mindent,
ami kell, hogy visszategyem.
Elnézést kell kérnem a nézőktől, amiért kicsit unalmas a kocsim.
A többiek azzal töltik az estét, hogy kipufogót tesznek vissza,
vagy a lökhárítóval kirakósoznak.
Én meg épp csak tisztogatom az enyémet.
De most legalább lefelé megyünk.
És nemsokára tovább javult a helyzet.
Igen! Ezt nézzétek!
Nézzétek!
Van isten!
És isten aszfaltot adott!
Jó, mert úton megyünk. Így már nézhetjük...
Hogyan... Miért kapcsolt be az ablaktörlő?
Ez azt jelentette, hogy átkeltünk az ír Alpokon,
és megérkeztünk az igazi Afrikába.
A terep megint teljesen megváltozott.
Azt nézzétek!
Jézus ereje, de szép!
A Star Trek díszletébe kerültünk.
Nézzétek azt az akáciát a piros virágokkal!
Aztán valami még jobbat láttunk.
Imádom a roncstelepet.
Bementünk, hogy megnézzük, vannak-e pótalkatrészeik nekünk.
Csakhogy gyorsan elterelte a figyelmünket a sok kincs.
Itt próbára tehetjük, mennyire értünk az autókhoz.
Az ott mögötte egy Cresta?
Az egy Cresta shooting-brake.
Shooting-brake?
Anyám mindig így hívta.
Melyik különkiadásban vezettél ilyet?
-A bolíviaiban. Emlékszem... -Emlékszik valamire!
Ezt tényleg érdemes helyreállítani.
-Csodálatos! -Ezt nézzétek!
Egy Austin Cambridge.
Valóban Austin Cambridge felirattal. Mi az? RSR.
Ez akkori, amikor ez még Rodézia volt.
-Azt hiszem, Dél-Rodézia. -Ez azt jelenti?
Rég nem közlekedik.
Jó ideje ott van.
Elnézést! Be akarja indítani?
-Igen. -Igen?
Majdnem megvan!
-Hajrá! -Kevés híja van.
Igen, kevés híja van!
Azt hihetitek, viccelek.
A legtöbbet eladott kocsi Zimbabwében a 60-as évek táján...
francia volt.
Négy.
-Renault. -Renault 4.
-Van ott egy. -Ott van.
Igen, a Renault 4.
És mi fogyott az ötödik legjobban?
-A Lancia Montecarlo? -Csak nem a Montecarlód?
-Majdnem. -Fogadjunk, egy Alfa Romeo!
-Alfa Romeo Giulia. -Igen.
Mert itt gyártják.
-Dél-Afrikában gyártották. -Igaz.
Egy barátom apukája vezette a hararei Ford-gyárat,
és Alfa-alkatrészeket csempésztek ki Dél-Afrikából.
Aztán Alfákat építettek a Ford-gyárban, és eladták őket.
-Alfaként? -Tényleg?
Igen, Alfaként.
De az itteni francia gyárakban is készültek.
Jártak itt Alfa Romeók, amikről az Alfa Romeo nem tudott.
Nem stimmeltek az alvázszámok.
-Nem volt alvázszám. -Alvázszám.
Csak mondom.
Bosszantó, de a roncstelepen nem volt lökhárítókonzol a Montecarlóhoz,
sem kipufogótartó az 1974-es Capri GXL-hez.
Hammond megint barkácsolni kezdett hát,
én meg levettem a Montecarlóm tetejét.
A légkondi pocsék, és megsülök.
Olyan, mintha a calcuttai fekete lyukban lennék.
Ezt nem mondhatod.
-Miért nem? -Szerintem nem.
Ha baj, hogy a calcuttai fekete lyukat említem...
Nem, csak szerintem
-nem kéne... -Nem neked.
A kedves nézőkhöz beszélek.
Ha bárki be akar írni, hogy tiltakozzon,
tegye csak. Én leléptem. Végeztem.
-Meghúznád megint a kart? -Tárcsa.
0800-le kopj.
„Le kopj”? Erre egy rögzített hang felel.
-„Teszünk a hívására.” -Igen. „Hívása nem fontos számunkra.”
Hívása...
Húzd meg még egyszer a kart, mert van még egy kallantyú.
-Itt? -Igen.
-Nézd! Az egész szétesett. -Igen. Erről van szó.
Hogyan... De akkor mi történik?
Szerintem...
Az a darab miért...
Az nem... Annak a feje?
NEGYEDÓRÁVAL KÉSŐBB
De akkor miért kapcsolódik ott ki?
-Ezek visszapattannak... -Várj!
-Ha ez... -Szerinted ez alámegy?
Lehet.
-Így? -Igen.
Hagyd már abba! Értem.
-Nem. De majdnem. -Nem. De lehet.
-Erről van szó! -Szerinted ez...
-Igen. -És alig 24 perc alatt
kabrióvá alakítottuk a Lancia Montecarlót.
James, köszönöm a segítséget.
Aztán köszörültük kicsit a nyelvünket a kollégánkon.
Kipufogó kapitány.
Azt mondja, egyenesen kivezeti a kipufogót.
-Tényleg? -A kocsi oldalán.
Szóval olyan lesz, mint egy Kenworth kamionnak.
Élnék egy javaslattal.
-Hagyjuk itt! -Pontosan.
És nem szeretem a tetováltakat sem.
Felnőtt emberek rajzolnak magukra.
Láttam, hogy a műsora címe van ott.
A legkisebb fogaskerék, volt a tévében.
Mi lesz, ha elkaszálják?
Mi lett volna, ha a karomra varratom,
-hogy Top Gear? -Pontosan.
Ki kell húznod, és odaírni, hogy:
„Buttonst játszom a Wyvern Színházban.”
-Mellesleg így lesz. -Az sok munka.
-Buttons. -Elég annyi, hogy Buttons, igen.
-Akár ide is írhatja. -Buttons!
Utána elkezdődött A jövő karácsony szelleme.
-Viszlát, Hammonds! -Igen, cső!
Jó utat!
Amíg Hammond kalapált...
Jamesszel a főváros, Harare felé tartottunk.
És mivel aszfalton autóztunk, tempósan tudtunk haladni.
Hiányozni fog, hogy ilyen városokban autózzunk.
Mert színesek és bulisak.
De nézd azt a rendőrt, James!
Nézd meg! Óriási!
Egyáltalán van hatása a közlekedésre?
Nem, de mindenkit borzasztóan felvidít.
Úton a városközpont felé ráakadtunk egy nagy piacra.
Jesszus! Ez óriási!
Oké.
És nemsokára támadt egy ötletem.
Mivel most dolgozunk utoljára együtt,
megnézzük, segíthetünk-e Richard Hammondnak?
Hátha találunk kipufogót a kocsijára.
Hát jó. Miért ne?
Hogy felgyorsítsuk a vásárlást, izzítottam egy újabb módosítást.
A fedélzeti hangosbemondómat.
Van valakinek kipufogója Ford Caprira?
Mark One, 3 literes GXL.
Balra. Kipufogók.
Ó, igen!
Szerinted passzol valamelyik egy Mark One V6-os GXL-be?
Annyira biztosan, mint az, amelyik most rajta van.
Ebben a pillanatban, sok kilométerrel hátrébb...
És pont odaillik.
Menő itt oldalt. Igen!
És még jobban szól.
Utcai harcos érkezik! Igen!
Most már gyalog kerestünk kipufogót.
C.U.M. CSAPÁGYAK
Lengéscsillapító-műhely. Csillapítók és rugók.
Hátsó lámpa.
Benne volt a nevetek az újságban.
Benne vagytok az újságban.
-Bakker! -Benne vagyunk az újságban.
A címlapon.
MEGJÖTTEK... A TOP GEAR LEGENDÁI ZIMBEN
Szó szerint címlapsztorik vagyunk.
„A Top Gear legendái.”
-Nézd! -Megint kezdődik.
Nézd, mit írtak!
„A sztárok, akik a Top Gearrel nevet szereztek,
„aztán elszúrták.”
„A legnevezetesebb figurák,
„ha az autós tévéműsorokról van szó.”
-Az egy szűk kör. -Igen, kicsit.
Ez egyre ígéretesebb.
Azt hiszem, mondhatom,
hogy ha kollégánk tud a kipufogóvásárlásról,
nagyon hálás lett volna.
Oké, őszinte leszek. Torkig vagyok.
Leszállt a sötétség, mire megérkeztem a békés kis szállodánkhoz.
Fiúk!
-Szép volt! -Gáz volt a napod?
-Köszönöm. -Szereztünk sört.
-Ez... -De ami fontosabb...
És igen, ez épp az, ami kell. Nézd!
A GXL-hez.
-A GXL-hez van, nem a GT-hez. -Nem akarok...
-Ha ez egy kegyetlen vicc... -Nem.
-Az igazi. -Tényleg?
Úristen!
-Nézzétek, mit jelent! -Tapogasd meg!
-Csend! -Azt jelenti, hogy az éjjel nem alszol.
Az mindegy.
-Kondicionáló! -Nem álltunk meg itt.
-Hogy mi? -Ez nem minden.
Ez most már kínos, de nagyon hálás vagyok.
Atyamagasság!
-Ez egy hátsó szpojler. -Nem is akármilyen!
Egy Richard Grant... Emlékszel a Richard Grant-szpojlerekre?
-A színész -Nem. Nos...
Az van, hogy Richard Grant-szpojlerek
voltak az XR2-eseken a 70-es és a 80-as években.
Richard E. Grant volt a Mi kettenben...
-Igaz. -Igaz.
Aztán autóalkatrész-kereskedésbe kezdett.
Ártott volna az írói karrierjének, így ejtette az E-t.
SZPOJLEREK GRANTTŐL
Gyerekek, ez fergeteges hír!
-És nagyon örülök. -A helyére teheted az éjjel.
Szörnyű érzés, de nem hoztam nektek...
-Nyilván nem hoztál semmit. -Nincs nálam ajándék.
Mikor vettetek nekem valamit is... Vettetek nekem...
Te vettél egy szar olajfestményt Vietnámban.
Nagyon szép volt.
Szar volt. Te meg semmit sem vettél nekem.
-Nem vettem semmit? -Soha.
Nem vettem ajándékot?
Neked egy gályát vettem Vietnámban,
hogy a motorodra tehesd. Neki meg vettem...
Aznap éjjel az autókat suvickoltuk,
elvégeztük a szükséges javításokat...
aztán összeültünk egy olyan reggelire, amilyet Mr. Wilman sosem biztosított.
-Az az én kávém? -Igen.
-Kávét rendeltetek nekem? -Igen.
Az majdnem ajándék.
Figyu!
Mi van?
-Voltam az éjjel a bárban. -Igen.
Szóba elegyedtem valakivel, és ezt vettem tőle.
-Ez meg mi? -Ezüst.
Igazi ezüst.
-Tényleg? -Rögökben. Igen.
-Hatvan cent grammja. -Mutasd!
A felszínen autózunk egy ideje,
és vannak gyümölcsök meg gabona.
-Igen. -Afrika kenyereskosara.
Ha meg leásunk,
arany, ezüst, mangán, lítium,
gyémánt, szén, vasérc.
Keresel egy mezőt, hogy ananászt termessz uzsonnára,
vagy banánt, vagy akármit is,
-és van gyémánt meg lítium. -Ékkövek?
Ékkövek, lítium meg kobalt. Csak úgy ömlenek.
És gondoltam, ha az emberek...
Mármint mi, ha elutazunk, hülye szuveníreket viszünk haza.
Ahelyett, hogy valami szart szereznénk be,
inkább vegyünk ezüstöt!
-Hatvan cent! Grammja? -Hatvan cent grammja.
Azonnal siettünk a városba vásárolni.
És nem óvatoskodtunk.
Ez itt 45 kiló ezüst.
-A legjobb szuvenír. -Bizony!
Hazamehettünk volna egy gagyi festménnyel a napnyugtáról.
Ez hatással lehet a súlyelosztásomra.
Őszinte leszek.
Hozzátesz a szárnyam leszorítóerejéhez.
Próbálom kiszámolni, mennyibe kerül.
-Nem sokba az alapján... -Hát, 60 cent grammja.
Igen?
De a nagy tételre kedvezményt kaptunk. És ennyi visszajárót kaptam.
Így dollárban fizettem.
Ez mi?
Ötvenmillió?
ÖTVENMILLIÓ DOLLÁR.
Ötvenmillió dollár. A nagy hiperinflációjuk
-egymillió százalék volt, igaz? -Valahogy úgy.
Egy ponton az 50 milliós bankjeggyel
olcsóbb volt kitörölni az alfelüket,
mint egyetlen darab budipapírt használni.
-Tényleg olcsóbb volt. -Az többet ért?
-Ha kávét rendeltek... -Igen.
...egyből kifizették,
mert mire megitták, felment az ára.
Na szóval...
Elég az anyagiakból.
-Van 45 kiló ezüstünk... -Igen.
...és 50 millió dollárunk.
Jó helyzetben vagyunk.
Miután izzítottuk megjavított ezüstmasináinkat,
útnak indultunk,
és szentül hittük, hogy a Föld egyetlen városában sincsen jobb fasor.
Azok a lila fák lélegzetelállítóak.
-Ezek tényleg jakarandafák? -Azok.
Nézzétek! Gyönyörűek!
Ezt nézzétek!
Életemben nem láttam ilyen szép fasort.
Jeremyt bíztuk meg a térképolvasással,
miközben nyugatnak tartottunk egy csodálatos aszfaltszalagon.
Az út jó. A táj jó. Minden jó.
ÁTKELŐHELY
Az út órákon át teljesen problémamentes maradt.
Egészen addig nem volt semmi gond, amíg rá nem néztem a térképre.
Utána már nem volt problémamentes.
-Picsába! -Miért álltál meg!
-Jó hír! -Folytasd!
Jó hír. Nagyon jó hír.
Pontosan tudom, melyik úton vagyunk.
Van rossz hír is.
-Igen? -Nem a jó úton.
-Mi történt? -Másik úton vagyunk.
Ki mondta, hogy tudja, hová megy?
Hát én... Akkor...
-Nem te voltál. Én. -Más hangot hallottam.
-Nem lehettem én. -Ne pörlekedjünk azon,
-ki merre fordult. -Te voltál.
-Én voltam.
Szóval rossz... Rossz úton hoztál ki minket Hararéból.
-Nyugatnak kéne tartanunk. -De nem.
-Északnak tartunk. -Északnak.
-Muti! -Döntenünk kell.
Vagy visszamegyünk Hararéig...
Nem.
...és ott ráfordulunk az eredeti útra.
-Oké. -Vagy megyünk tovább északra...
-A rossz úton. -Igen.
Ha haladunk tovább északnak, eljutunk a Zambézihez.
Oké, az Zambia határa. Nagy folyó. Nem lehet nem észrevenni.
Ott balra sündörödünk, és tudni fogjuk, hogy nyugatnak megyünk.
Ez alapvetően igaz, mert a folyó így megy,
az út meg így.
Szóval meg is vagyunk.
Miután feldolgoztuk, hogy e helyett
ezt csináltuk...
haladtunk tovább.
Szerintem napszálltára eljutunk a Zambézihez.
Ott letáborozhatunk.
Mennyire menő lenne már!
Aztán viszont...
elfogyott az aszfalt.
Atyám! Ne!
Csak ne legyen mosódeszka! Úristen! De az.
Innen úgy 65 kilométer a folyó. Hatvanöt kilométer!
Hat vagy öt kilométer?
Nem, James, 65. Hatvan meg öt kilométer.
-Hatvanöt? -Igen. Sajnos ez...
Ez a nagy helyzet. Igen.
Így szét fog esni.
Jesszus, ez nagyon rossz rész volt.
Pillanat! Leállok. Mi a...
Gyerekek, lerobbanok.
Nem baj. Az enyém megy.
Jaj, ne! Benzinszagot érzek.
Először is felveszek valami fehéret,
mert a kék és a fekete vonzza a cecelegyeket.
Bakker!
Minden benzinem elfolyik.
Jaj, ne, ez baj!
Ez a benzincső, és ez a benzin.
Ez a... Köszönöm.
-Hát... -Igazából azt tehetném...
Folyik a benzin a forró kocsidból?
-Igen. -Jó ötlet?
-Igen. -Köszönöm.
Lenne kedve valakinek ideállni, és tartani?
-Nem igazán. -Nem.
Csak magyarázd el, hogy megértsem, mi...
Lejött. Ez a benzin... Ez a vezeték megy a tanktól
fel a motorhoz. Odamegy,
-és ide vezet. -Lesz egy cső...
Elszakadt?
-Nem, levált. -Miért segítesz neki?
Szeretném, ha Hammond életben maradna, különben nem látjuk
-Buttonsként, igaz? -Jaj már!
Hagyjatok már Buttonsszal!
Nem hagyunk.
Szerintem hány év kell még, mire eljátssza Buttonst
-a Swindon Wyvernben? -Úgy egy év.
Szerintem van olyan büszke...
Van olyan büszke, hogy két évig kitartson.
Ez a műsor 2024-ben kerül adásba.
-Igen. -Szóval szerintem 2025-ben lesz,
jó eséllyel Guildfordban.
Jesszus, csupa benzin vagyok!
Guildfordban nagy színház van.
Guildford elég... A Swindon Wyvernben
-lesz amúgy. -Az 200 ember.
Mondom a szereposztást. Ainsley Harriott,
Laurence Llewelyn-Bowen, Julian Clary, Richard Hammond.
-Csupa sztár. -Gloria Hunniford és...
És ott van legalul
-Richard Hammond mint Buttons. -Mint Buttons!
Illusztris karrierjét követően
-világot lát. -Nem mondtuk, hogy Hammond a tévéből.
Igen, mert elég műsort csinált,
hogy ő legyen Richard Hammond a tévéből.
Én mondom, Hammond, elmegyünk megnézni.
Annyit mondok...
A premiered estéjén ott lesz két idősödő úriember
-az első sorban. -Minden este!
Nem bírom a zenés darabokat, de erre elmegyek.
Mennyi Premier Inn-pontot kaphatsz ezért!
-Úristen! -Ha vasárnapi matiné is lesz,
sülthúst is kaphatsz.
Miután gyanítottam, hogy nem utoljára állunk körül
egy lerobbant Caprit,
én is elmentem felvenni a cecelégyriasztó pólómat.
A lenti cső, itt.
Akkor vettem észre valamit az aljnövényzetben.
Helló!
Találtam egy motorháztetődíszt!
Emlékeztek a régi Lanciára?
-Ezt nézzétek! -Ez óriási!
Tudom.
Végül Buttons megint úton volt.
Megnézem a benzinmutatót. Elég sokat vesztettem.
Aztán 45 kilométerrel a cél előtt, a mosódeszka olyan durva lett...
hogy még az amúgy golyóbiztos Staggel is kibabrált.
Az ablaktörő ötletszerűen bekapcsolt.
Állj le, ablaktörlő!
Ne töröld az ablakot, te elcseszett gumidarab!
Mintha a mosódeszka, a nemezisünk az elmúlt 20 évben,
tudta volna, hogy itt az utolsó lehetősége megtörni minket.
Tövig van nyomva. Jesszus, mi a rosseb történt itt?
Nem tudom szabályozni a gázt.
A lábam most nincs a pedálon,
mégis haladunk előre.
Tedd a pedál alá, és emeld fel!
Ez rendesen elkezdte kicsinálni a Lanciát.
Meg engem. Jesszus!
Jaj, ne!
Azért aggastyán létükre az autóink kitartottak, amíg végül...
megérkeztünk a Zambézi partjára...
Úristen!
...ahol Földanya nem semmi fogadtatásban részesített minket.
Nem rossz hely.
Vacsora után jólesett a desszert.
Sajttorta.
És mivel Zimbabwében vagyunk...
Kértek bele aranyat?
-Kérek szépen. -Kérek bizony.
Még Hararében kaptam.
Az benne a legjobb, hogy az ember másnap aranyat kulázik,
-és értékes lesz. -Ez igaz.
Ez extravagáns. Kösz, Hammond.
-Már többet érek. -May?
-Jöhet! -Mert ha belegondoltok,
termesztenek itt mindent, aztán ásnak egy lyukat a földbe
a desszertért. Ami az arany.
Ez adott egy ötletet.
Megolvaszthatnánk az ezüstünket,
és készíthetnénk ajándékot az otthoniaknak.
A szuvenír ezüstünkből?
Csak olvasszunk valamit!
Azt javaslod, hogy kézműveskedjünk?
Mi mást tehetünk? Húsz perccel múlt hat óra.
-Az ivás jól alakul. -Igen, inni jó,
de abból az lesz, hogy egy páviánnal birkózol.
Mindig ilyeneket művelsz.
James mérhetetlen örömmel
gyorsan megépített mindent, ami az ezüst olvasztásához kellett.
Viktoriánus.
-Nagyon boldog! -Olyan boldog!
És két kis pohárral később
máris jól álltak a dolgok.
Erről van szó, gyerekek!
-Azt nézzétek! -A büdös mindenit!
Bármit elkészíthetünk. Bármit, amit ki tudunk önteni.
-Csinálunk egy lyukat valamiben... -Igen.
...beleöntjük, hagyjuk megszilárdulni...
Aztán lesz valamink ezüstből.
Jó. Akkor mindent bele!
Uraim, lássunk munkához!
Megjavítom a gázpedált,
aztán csinálok valami ezüstöt.
Igazából nem. Megcsinálom a formát, megy bele az ezüst, hagyom megszilárdulni.
-Pontosan. -Aztán amíg szilárdul,
megjavítom a szelepet.
Üdv a rendezett gondolkodás világában!
Másnap reggel a Zambézi partját számos különböző állat lepte el.
Meg Roger Moore.
-Ezt úgy csináltattad? -Igen.
-És kinek a méreteit küldted el? -Jon Bon Joviét.
Kicsit ambiciózus voltam.
Mint mikor az orvos megkérdezi,
hány egységnyi alkoholt iszunk. Ezek azt kérdezik,
mik a méreteim.
„Derékbőség 75 centi, mellbőség 100 centi.” Hazudtam.
Feltűnt ez neked?
-Mi? -Nagyon pöpec gombok.
Gombok, igen. „Buttons.” Beleéli magát a szerepbe.
Túlléphetnénk ezen a szabászati ballépésen?
Hát nem fenséges?
Ezt készítetted ezüstből?
-Hát igen. -Meghökkentő, mi? Elég...
Nem is értem, miért nem csinált ilyet még senki.
A kormánykereked úgy, ahogy van, ezüstből készült.
Az még vagy 900 000 font.
-Igazából... -Elég menőn néz ki, nem?
Köszi a kis bizsut a motorháztetőre.
-Az a motorháztető? -De nem ott van.
Nem, de ez mégiscsak a motorháztető.
Ez hátul van. Akkor így már csak motorfedél,
nem motorháztető? A motoron van.
Nem mondhatod, hogy motorháztetődísz.
-Az motorháztető. -Szép dísz. Tetszik.
-Tök jó néz ki! -Kitűnő!
-Nézd! -Rossz végén van.
Ez egy impala egy Montecarlón, szóval lényegében Chevrolet-t reklámozok.
Hát nem elképesztő, hogyan áll össze a világ?
-Mi? -Hát az nem.
-Most vettem észre, ahogy felnéztem. -Na persze! Nézd meg! Gyertek!
Stuart Little-légterelő, hölgyeim és uraim!
A szélessége. Igen, csak ennyi ezüstöm volt.
Hát ez tényleg Stuart Little-légterelő.
A lényeg, hogy ezüstből vannak a díszek
a kocsijainkon. Javasolhatok valamit?
A folyó legyen jobbra.
Nem egy navigációs kihívás.
A navigáció ma nem gond.
-Tudjuk, hogy nyugatnak tartunk. -Igen.
És tudjuk, hogy ha nyugatnak tartunk, átszeljük Zimbabwét.
Közben pedig jól fogunk kinézni.
Nagy farolás!
Nagy farolás a Zambézinél.
Talán most farolok utoljára a tévében.
Különös, ha belegondoltok,
mert az életben eljön a pillanat,
amikor mindent utoljára csinálunk.
Utoljára ugrunk fejest egy csónakról, utoljára rúgunk labdába,
utoljára szexelünk,
csak amikor csináljuk,
nem tudjuk, hogy utoljára csináljuk.
Szóval megjegyzem ezt a farolást.
A lelkes reggeli kocsikázás után
megint aszfaltra jutottunk.
Voltak rajta sárga csíkok meg minden.
Ez olyan, mint a Stelvio-hágó.
Micsoda út!
És a kis Montecarlo csak úgy hasított rajta.
Mint már mondtam, ha muszáj felfedező útra indulni Afrikában,
akkor muszáj Lanciával nekivágni.
Kiugrott sebességből.
Atyaég, megint benne van.
Kis pattanások és kattanások hátulról, hallják?
Szeretem ezt a hangot.
És ti, akik ma elektromos autókon nőttök fel,
soha nem fogjátok hallani.
Több oka is van, miért hagyjuk abba ezt a műsort.
Részemről az egyik legfontosabb,
hogy egyszerűen nem érdekelnek az elektromos autók.
Számomra egyszerű háztartási gépek. Mosógépek,
mikrohullámú sütők. Azokról meg nem érdemes beszélni.
Nem élvezetesek.
Egyszerűen szarok.
Gyerekek, valamit most csináltam életemben először.
Recskáztál a tévében?
Nem, rosszabb. Felvettem egy lyukacsos autóskesztyűt.
Miért tettél ilyet?
Nagyon menő a csicsás ezüst kormánykerekem,
de így, hogy süti a nap, kicsit felforrósodik.
Haladtunk tovább a mesés úton,
amíg a mesés út hirtelen véget nem ért.
Te szottyadt herezacskó!
Ez egy tó.
-Igen. -Tényleg?
-Nos, láttam a... -Viccelsz.
Láttam a térképen.
Feltételeztem, hogy körbevisz egy út. De nem.
-Miért nem vezet körbe út? -Jesszus!
Várjunk egy percet! Eltévedtél Hararéban.
Ezt tisztázzuk! Eltévedtél.
-Igen. -Kettő volt. Rosszul választottál.
-Aztán makacsul továbbhajszoltál minket. -Meseszép...
Szép, de... A vége a Nürburgring.
A vége kellemes volt, de mint kiderült, a vége.
Nem fordulhatunk jobbra, az Zambia.
-Igen. -Nem mehetünk balra.
-Ott nincs... -Nincs út.
-Igen.
Szóval...
-átúsztatjuk őket. -Ne légy nevets...
Csináltunk már elég autóhajót, hajóautót,
-tutajt, felfújható... -Úsztatjuk... Nem hajót építünk.
-Sosem jön be. -Nem működik.
-Nem. -Jobb ötletem van. Vegyünk hajót!
Vegyünk három hajót!
Feltesszük a kocsikat.
-Pontosan. -Vegyünk hajót?
-Vannak hajóik. Nézzétek! -Azok embereknek vannak.
Hát megvesszük őket. Van lóvém.
-Tíztrillió. Ötvenmilliárd. -Igen. Miért ne?
-Nálam is van 50 milliárd. -Ötvenmilliárd?
Százmilliárd... 350 milliárd.
Négyszázmilliárd.
Tíztrillió 400 milliárd, meg még 20.
Ez egyszerűen baromság.
Oké, hajóvásárlás.
ELADÓ HAJÓK
Miután egész délelőtt a helyi hajókat mustráltuk,
megint összegyűltünk azzal, amit vettünk.
James egy régi szardíniahalász-hajót választott.
Én egy vízi hatchbacket vettem,
Jeremy pedig természetesen egy úszó italszekrényt.
Egy bárt vettél.
-Egyben a híd is. -Azt látom.
A pulttól lehet kormányozni.
Miután behajóztuk a kocsikat...
-Jeremy! -...összegyűltünk az HMS Szardínián,
hogy a térképről tárgyaljunk.
Ezek tengeri térképek?
Nem, autós térkép.
Autós térképpel szállunk vízre.
-Ott a tó. -Igen.
Mi most...
Mi van?
-Ott a tó. -Igen, ott a tó.
-Mi az? -Azt a rohadt!
Ott a többi.
Igen.
Ez odamegy.
Oké.
Nagyjából 290 kilométer.
Csak 280 kilométer.
-Mindjárt más. -Akkor jó.
Hál' isten, megússzuk azt a tíz kilométert!
Ez a világ legnagyobb mesterséges tava.
Őszintén sajnálom. Nem néztem meg...
-Látjátok a problémát. -Igen, de...
Egészen idáig... a térképnek ezt a felét néztem.
Nem, Jeremy. Tényleg látjuk a problémát.
-Igen. -A térképet mutogatja.
-A térkép pontos. -Nincs gond a térképpel.
Nem a térkép másik oldalát nézted.
Úgy volt összehajtva, hogy nem lehetett látni.
Milyen gyors a hajótok?
Nem tudom, de nem lehet túl gyors.
Tempósabb gyaloglásnak felelhet meg.
Ha tíz csomóval mennek,
-amit kétlek... -Legyen tíz km/h.
Az 18 óra.
A vízen éjszakáznánk.
Igen.
Aztán utánajártam még pár dolognak,
és kiderült, hogy ez sem jó ötlet.
Rosszabb is lesz.
Miért?
Tudjátok, hány krokodil van a tóban?
Nem tudom.
Úgy 100 és 250 ezer között.
Krokodilok?
Két hete le kellett lőniük egy emberevőt.
Megmutassam?
-Jesszus, ez... -Azt nézzétek!
Hogy mekkora krokodilok vannak!
Lenyelné a hajót.
Évente átlagosan 47 emberrel végeznek a krokodilok.
És itt eleve nem élnek sokan.
KROKODILVESZÉLY
Ebben a komor hangulatban...
vízre szálltunk.
Az HMS Tintás útnak indult.
A tó lakóinak fürkész tekintetétől kísérve.
Nem annyira vízként gondolok erre, inkább krokodilkupacként.
Biztonsági ellenőrzés kész.
Egyetlen tennivaló jut eszembe.
Szerintem James már töltött magának inni.
Lassú uraság az HMS Öko fedélzetén.
Ezt az iszonyatos ricsajt!
Elképesztő belegondolni, hogy 1955-ben
ez még nem létezett. Itt csak sima Afrika volt,
amíg a britek azt nem mondták: „Akkor építünk egy gátat
„a Zambézin,
„hogy a víz áramot termeljen Zambiának és Zimbabwének.”
És ez lett az eredménye.
A legnagyobb mesterséges tó, amit a világ valaha látott.
Csináltunk pár hülyeséget a magunk idejében, de ez nagyon tetszik nekem.
Egy bárral hajózom egy Lanciával a fedélzeten.
És nagyon sok mindent kell még addig meginnom.
Meg is hívtam magamhoz Buttonst és Greta Thunberget...
hogy megosszuk ezt a terhet.
-Ez nagyon tetszik nekem. -Uraim!
Italok széles választéka van a 70-es évekből,
köztük a Galliano, ami nagyon hiányzott.
-Szép! -Tök jó. Visszamentünk az időben.
-Gin-tonik, uram? -Kérek gin-tonikot.
Máris! Önnek, uram, úgy sejtem, Chablis lesz.
Köszönöm.
-Jéggel és kis arannyal? -Kösz.
A jég és a kis arany csodás.
Tehát ha bemennél a vízbe,
alapvetően megennének a krokodilok.
-Igen. -Aha.
És nem tudok elképzelni ennél kevésbé élvezetes halált.
Nem a kínszenvedés a baj. Vagy hát de.
-A kínszenvedés a baj. -Az.
-A megaláztatás. -A szégyen.
Jön a krokodil, az ember lógatja a lábát a vízbe,
a szép reményekkel, szerelemmel, álmokkal teli életről ábrándozik,
a világegyetemre gondol. A krokodil meg azt mondja:
„Az fincsi lesz.” Bumm! Ennyi.
Mogyoró a pulton...
Az ember iszik a barátaival, mogyorót lát,
fog belőle párat, és...
-Még egy kicsit... -Ez vagy te.
Tudjátok, mitől lesz még rosszabb? A krokodil ősöreg élőlény.
A T. rexszel haverkodott.
Megvan 250 millió éves,
az emberiség meg 250 vagy 200 ezer?
A civilizáció meg csak 6000 éves.
Szóval az első barlangrajzoktól
egészen a mai napig, a komplett evolúció alatt
a krokodil csak a seggét vakarta.
Miután egy jó órán át ittunk, dumáltunk és hajóztunk,
de leginkább csak ittunk,
a beszélgetés színvonala esni kezdett.
Van...
háromnegyed üveg vodkám, fél üveg ginem... Nem.
Ez nem gin. Mi ez? Nem tudom, nem látom.
Ez egy házasított brandy, és van itt házasított whisky is.
Hammond, megpattant a hajód!
Rajta van az útlevelem.
Menjek?
El kell hagynod a báromat.
Jössz velem, Hammond, vagy itt maradsz?
Ez irányíthatóbb. Odamanőverezünk vele,
és átszállok az enyémre.
Akkor indulhat a nemzetközi mentőakció.
Légyszi, érd utol a Caprimat!
Mindent beleadok.
Ne ess a vízbe!
Krokodilok. Azonnali halál.
-Otthagytam a gint. -Kérsz másikat?
Az jó lenne, igen.
Folytattuk hosszú utunkat, és a sötétség leszálltával
rádöbbentünk, hogy kajásak vagyunk.
Hogy vacsorát fogjon, James leengedte a szardíniahálóját.
És...
lent van a víz alatt.
Nem baj, ha nem szardínia, csak valamilyen hal,
de örülnék a szardíniának.
Kell lennie szardíniának. Ez egy szardíniahalász-hajó.
FÉL ÓRÁVAL KÉSŐBB
Lássuk!
Picsába!
-Éhen halok. -Gondolom. Én is.
Ez már több mint éhség.
-Ebből chips lesz, mi? -Chips.
Csipsz.
És ha eddig nem jött volna csőstül a baj...
Elfogyott a jég.
Így hát meleg itallal töltöttük fel a poharainkat.
Ez, a chips meg pár sóvár emlék hajtott minket...
ahogy továbbhajóztunk.
Hosszú éjszaka lesz.
Nem az első.
Máskor azt mondanám, nem is az utolsó.
De talán most az.
Ne mondogass már ilyeneket, Richard!
Micsoda meló volt ez! Micsoda pályafutás!
TIZENKÉT ÓRÁVAL KÉSŐBB
Hosszú éjszaka volt. Nagyon hosszú.
Megsüketültem.
Azért jó hírt is kaptunk.
Azok a kis kék pöttyök mi vagyunk.
Közeledik a tó vége.
És mivel közeledtünk a parthoz,
körülvettek bennünket nasizni vágyó barátaink.
Amitől a rendezőnk üzenete
az egyik kamerás kísérőhajóról csak még ijesztőbben hangzott.
Neil Hammondnak. Baj van a hajóddal.
Süllyed a hajód, Hammond.
Baszki! Tényleg. A tatnál süllyedsz, Hammond.
-Menj ki a partra! -Micsoda?
Adj neki gázt! Teljes gázzal!
Balra!
Ismételd meg!
Balra!
Egyértelműen süllyedsz.
Igen, alámerül a motorom.
Villámsebesen!
Megmentettétek a Caprit!
Bocs, én csak most hallottam a motorzaj miatt.
Mi történt?
A hajója... ha megnézed... süllyed a tatnál.
A hátulja teljesen víz alatt volt.
Ne próbáljatok idejönni!
Mert homokpadokon jöttem át. Zátonyon gázoltam keresztül,
mire kijutottam.
Jamesszel megérkeztünk egy másik ponthoz a parton.
Ott egy rámpa!
És miután mind kiszálltunk...
Kétségkívül megérkeztem.
...újabb térképes megbeszélés következett,
mert az éjjel támadt egy ötletem.
-Áthajóztunk a Karibán. -Igen.
Ha elérjük a határt, és átkelünk rajta,
azzal átszeljük Zimbabwét, amit célul tűztünk ki.
-Igen. -Ezzel vége a műsornak.
Jók voltunk a három valószerűtlen kocsiban.
Viszont a határ másik oldalán Botswana van.
Ha átfordítjuk a térképet, amiről megtanultam, hogy szükséges...
Szép volt. Jó a technikád.
Ha megnézitek, ez a Makgadikgadi. Sósivatag.
Ott van a Kubu-sziget, ahol minden elkezdődött.
Ott készítettük az első különkiadásunkat 17 évvel ezelőtt.
Mindig azt mondtuk,
hogy ez az egyik kedvenc helyünk, ahol valaha megfordultunk.
És ott vannak a majomkenyérfák.
Szeretném ott befejezni.
Igen, úgy van.
És az csak...
-úgy 190 kilométer. -Oké, igen.
Benne vagyok.
Itt fejezzük be ezt a műsort.
A Nagy Túrának pedig odafent vetünk véget.
Hatalmas ötlet!
Illő.
Miután megállapodtunk az új tervben, meglehetősen jó hangulatban
indultunk a határ felé.
Ez csodálatos, kedves nézők. Megint aszfalton vagyunk.
A nap még nem fölöttem jár, úgyhogy a kormány nem melegedett át.
Imádom ezt a pillanatot.
Csomagtartó!
Pár mérfölddel később a murinak hirtelen vége szakadt.
Jesszus!
Úristen, ez maga lesz a kátyúpokol.
Jaj, ne! El sem hiszem, hogy a gumijaim túlélték ezt.
A kevés híján az angliaikhoz fogható kátyúk
nem jelentettek jó hírt a legtörékenyebb kocsinak.
Baszki!
Most először kezdtem el komolyan azon gondolkodni,
hogy bírja-e a kocsim.
És elér-e odáig.
Banyek!
Valami nagyon nem stimmel a hátsó tengelynél.
Úgy zörög, mint egy zsák eszcájg.
Azt mondom, nézzük meg gyorsan,
hátha le akar esni a hátsó tengely.
A kocsim alól nem érkezett jó hír.
Jó.
Tessék. Ez egy lengéscsillapító.
Azon a végén már nem kapcsolódik.
-Látom a problémát. -Szóval ez...
Ha kijött a tengely...
-Igen. -...ez is feljött,
és lyukat ütött.
-Tényleg lyukak lettek? -Igen.
Enélkül kell mennem.
Ez a fiatalember azt mondja, a helyedben
a 2,8-as befecskendezésest vette volna,
nem a háromliteres GXL-t.
-De tényleg? -Igen.
Azt mondja, sokkal erősebb a tengelye.
Bosszantó volt, de a másik lengéscsillapítót is le kellett venni.
Lekapod?
Szóval most sima laprugókon mész?
-Igen. -Pontosan úgy,
-mint a középkori ökrös szekerek. -Igen.
Jeremynek és nekem viszont sokkal szórakoztatóbb volt
a középkori ökrös szekereknél.
Karambol lesz!
De ha tudni akarták, mit csinál a lengéscsillapító,
nem engedi, hogy az autó ezt csinálja.
Igen, még haladok.
Autótrambulinban a brit versenyző
Richard Hammond Ross-on-Wye-ból.
Sajnos a Ford kínálta vidám, ugrólabda kaland hamarosan véget ért,
mert Zimbabwe megint megváltozott,
és már nem láttunk belőle semmit.
Úristen!
Nem kapok levegőt.
Jól van, most már mindent szénpor borít.
Mert szénbányász környéken vagyunk.
Ezért olyan feketék a fák, meg minden más is.
Ne már!
Ha a határig ilyen, hát édes Jézus!
Aztán a fojtogató poron át
megpillantottam valamit, ami a megváltást jelenthette.
Ez az út elviselhetetlen. Egyetértetek?
Elég rossz. Nem a legjobb.
De amióta reggel leszálltunk a hajóról...
-Igen. -...a lelkemet is kirázza.
Darabokra esik a kocsim.
Ráadásul ez különösen virulens por.
És ezt nézem.
-Mi? -Nem hepehupás, ugye?
Nem, ez vasútvonal.
Átalakíthatnánk a kocsikat, hogy sínen fussanak.
Csináltunk már ilyet.
-Így igaz. -Megcsináltuk már.
Milyen másik pasicsapat szerzett tapasztalatot abban,
-hogy ez lehetséges? -Mi megcsináltuk.
Meg kell néznünk a menetrendet.
Az ilyesmi nagyon fontos.
És műhelyt is kell szereznünk az autókon elvégzendő
-átalakításokhoz. -Egy nagyváros kell nekünk,
meg egy csomó gép.
A Viktória-vízesés nincs messze.
Nem a miénk.
Nagyszerű!
Folytasd! Amúgy is örülnek.
Szóval kerítettél pár helyi pöcsfejet.
-Most hívtam seggfejnek. -Igen.
El akarnak picsázni.
Igazából nem.
-Jó napot! Hogy s mint? -Üdv!
-Hogy vannak? -Útban vagyunk.
Ez hagyományos angol köszöntés.
Nem gond, itthon vannak itt.
-Hogy van? -Örvendek.
-Örvendek! -Üdv!
Miután Kofi Clarkson helyreállította a diplomáciai kapcsolatokat...
elindultunk a Viktória-vízeséshez tett kerülőnkre.
VIKTÓRIA-VÍZESÉS
Most pedig...
Minden lángokban áll.
Úristen, tényleg minden lángokban áll!
Azt a rohadt!
Ma aztán akadályokba ütközünk, mi?
A Viktória-vízeséshez érve
gondolataink a szállás felé terelődtek.
És mivel a szűkmarkú Mr. Wilman nem volt velünk...
KÖSZÖNTJÜK A VICTORIA FALLS HOTELBEN
A VILÁG VEZETŐ SZÁLLODÁI
-Jó napot! -Köszönjük.
Kaphatnánk három lakosztályt?
És ha felküldetné a szabómat, az nagyszerű lenne.
Bond mindig ezt mondja.
Miután kimostuk a szénport a fülünkből,
kerestünk egy műhelyt... és indulhatott a buli.
TOYOTA-ALKATRÉSZEK
Pár napra rá elkészült a nagy mű,
és a helyi rendező-pályaudvaron hasonlítottuk össze a szerkezeteket.
Meglepően egyszerű volt.
Az első kereket amolyan vályúszerűségbe ültettem,
annak az alján meg kis vasúti kerekek vannak.
A hátsó kerekek egy szíjon át hajtják a rendszert,
ami meg a vasúti kerekeket hajtja.
Egyszerű és elegáns.
Ezzel ellentétben.
Elmagyarázom. Az enyém elég kifinomult.
Gyanítom, nem érdekel titeket,
de Nyugat-Anglia dízel-hidraulikus mozdonyaiból indultam ki.
Hidraulikus meghajtású. A motor egy szivattyút hajt,
ami feltölti a víztartályt, ami pedig a kerekeket hajtja.
Így komoly nyomatékot kapunk nulla fordulatszámnál is.
-Hogy működik? -Így működik.
-Nem értettem.
James, ez meg mi a kurva élet?
Nos, én szóltam.
Jézus isten! Ez egy egész... Mi ez?
Hidraulikus szivattyú.
Ez hozzá a víztartály. Ezek csövek.
Azok a műszerek a nyomást mutatják.
A nyomást mutatják?
Hogy fogod látni őket menet közben?
-Ha jól állnak induláskor. -Hacsak nincs...
Kell egy útitárs, aki zsiráf.
A hidraulikus rendszer valójában az erőátvitel.
Valódi mozdonyokat építettek így. Bizonyított technika.
Nem tűnik igazi mozdonynak.
-Olyan, mint egy Triumph Stag. -De, ha fogjuk...
Egy Triumph Stag egy roncstelep tetején.
Elképzelem a Flying Scotsmant, a Mallardot.
-Megvan? -Azok nem hidraulikus, hanem
-gőzmozdonyok. -Nyisd ki a szemed! Igazi?
-Nem. -Nem.
A tied az enyémnél is egyszerűbb.
Odáig sem kell elmenni. Görgőkön ül.
A hátsó kerekek a görgőket forgatják, azok a kerekeket. Megy.
-Ennyi. -Olyan, mint egy fékpad.
Igen, mint egy futópad. Ez az!
James, Hammonddal bizonyítottuk, hogy egyszerűen is lehet ezt csinálni.
Neked kezelni kell a kuplungot, a gázt, a féket.
-Nincs más dolgom... -Szinte mintha autót vezetnél.
Igen, de ez nem autó, hanem mozdony.
Nincs más dolgom, mint beállítani a fordulatszámot,
aztán csak a kart mozgatom hátra és előre.
Éppen ez tette a korai mozdonyokat olyan vonzóvá azoknak,
akik imádták a gőzt.
-Megyünk? Izgulok. -Hiányozni fogok, ha nem leszek.
-Azaz pár nap múlva. -Figyu!
Felszálltuk a vonatainkra,
indulásra készen.
A hidraulikus nyomás nő.
Az első vágányról induló vonat a Montecarlo expressz
közvetlenül Botswanába.
Indulás!
Haladok!
És működik.
Jól van. Elindultunk.
Mi van?
Nem. Hát egyesben...
Autentikus vonathangokat ad ki. Hallották a kis dudum-dudumot?
Úristen!
-Kisiklottam. -Jó ég!
Tolatnom kell, hogy kiderüljön, mi a gond.
Igen, a Montecarlo Expressz előre és visszafelé is megy. Ezt nézzék!
Micsoda gépet építettem!
Ez azt jelentette, hogy Jamesszel mindketten kisiklottunk...
de lehetne rosszabb.
Ó, bakker!
Az a kerék arra fordul, ezeket a kerekeket pedig
a másik irányba fordítja,
ami azt illeti, hogy nem arra megy, amerre ezek a kerekek fordulnak.
Igen.
Szerencsére, mivel még nem hagytuk el az állomást,
volt kéznél egy emelő, hogy megoldja a gondjainkat.
Felemelem, és megfordítom,
hogy amikor hátramegy, akkor előre menjen.
Ez azt jelenti, hogy most van
négy sebességem hátrafelé, amivel előremehetek.
Jól van. Most egyszerűen...
visszateszem a sínre.
Semmi gond. Minden jól alakul.
Miután mindenki megint sínen volt,
újra nekiindultunk.
Hát nem vicces? Az ember kicsit elszámol valamit,
és máris ez az élete.
Bár Hammond nem sokat tett hozzá a méltóságunkhoz,
azért ez szép pillanat volt.
Merthogy a világ egyik legendás vasútvonalán
folytattuk a nagy túrát.
Elképesztő, hogy Angliában ma nem tudunk megépíteni egy vasútvonalat
Londonból Manchesterbe,
miközben 150 éve valakit azt mondta:
„Építsünk 11 000 mérföldnyi vasutat
„Fokvárosból Kairóba Afrika gerincén át!”
És erre azt felelték: „Hát jó, sima ügy.”
Aztán valaki azt mondta:
„De útban van egy bazi nagy szurdok.”
Mire: „Az mindegy. Mondom, hogyan lesz.
„Építünk egy hidat Darlingtonban,
„ideszállítjuk, helyben összeszereljük, és jó lesz.” Jó is lett.
Itt van.
Úristen!
Egy Montecarlóval autózom...
a Viktória-vízesés hídján.
Százharminc méterrel vagyunk a szurdok fölött.
Élvezzük ki a pillanatot!
Az ilyenek nagyon fognak hiányozni.
Miután kipipáltuk ezt a váratlan bakancslistás pillanatot...
döcögtünk tovább, tekintetünket határozottan a célra szegezve.
Ha haladhatunk a síneken,
amíg át nem jutunk a szénbányákon,
igen,
akkor célegyenesben vagyunk.
Utaztam az Orient expresszen a feleségemmel.
Fantasztikusan jó volt.
Nagyon hasonló.
Kényelmesebb, mint az úton, igaz?
A másik meg, hogy most először
a tájat figyelhettem
az út helyett.
Igen, és a tájat figyelem, ahogy tovatűnik.
Hívhatunk Dezorientált expressznek?
Miközben elcseverésztünk, egyetlen apróság piszkálta a csőrömet.
Biztosítottak felőle, hogy egyetlen vonat sem fog szembejönni.
De mi van, ha mégis?
Az ilyesmit az ember nem tudja kiverni a fejéből,
ha egyvágányú vasúti sínen halad.
Aztán még valami piszkálni kezdte a csőrömet.
Hű, túlmelegszik a motor.
Szerintem valamiért nem hűl úgy a motor, mint kellene.
Azért lehet, mert vonattá alakítottam a kocsimat?
A megoldás az volt, hogy felnyitottam a motorházat, és hívtam öreg barátaimat,
sebességet és erőt.
Hatvanöt kilométer per órát mutatott.
Nem annyi, de annyit mutat.
Ennél a sebességnél jó a légáram. Nagyon jó.
A jobb lábam már zsibbad.
A délután közepére
már hinni tudtunk benne, hogy tényleg elértünk valamit.
Gyanítom, túljutottunk a poros úton
-a sok durvulással. -Én is azt hiszem.
Biztosan elhagytuk a szénbányát.
Egy átkelőnél félreálltunk hát,
hogy megtegyük, amire eddig igyekeztünk nem gondolni.
Hogyan szedjük le őket?
Gondolom, a közeledő tehervonat megteszi helyetted.
Először is kell egy
-állítható csavarkulcs... -Le kell venni a zárat.
Nem szeretem az állítható csavarkulcsot.
-Lazítsd meg a kerékcsavarokat! -Ez nem jó?
Nem, a sarlatánok szerszáma.
-Nem sarlatánra gondolsz, ugye? -De igen.
Valaki, akinek egy szerszáma van 300 helyett?
-Az ellenanyát lazítsd meg! -Miről beszélsz?
Mi az az ellenanya?
Az egy ellenanya.
A csavarkulcs túl nagy a...
-Nem fér oda. -Nem kell ugyanabba
az öregek otthonába költöznünk, ugye?
Nem.
Ha nem kötelező ez után, hogy mind a hárman... Másnap.
Azt mondta, kitörli a számunkat, amint végzünk.
„Jó, végeztünk, törlés. Ennyit róluk.”
Atyaég!
Sima ügy. Egymás mellett vannak.
-Elakadtunk. -A legkisebb pöcs.
-A legnagyobb pöcs. -Elakadtunk.
Ez is igaz.
-Igaz. -Nem hazugság. Igaz.
-Támadt egy ötletem. -Jézusom!
Vágjunk be egy feliratot, hogy negyed órával később...
Jó.
...vetessük le őket a stábbal,
-aztán... -És mintha mi csináltuk volna.
Mintha mi csináltuk volna.
És akkor jöhet a hangalámondás.
„Hamarosan minden autó lekerült a sínről.”
NEGYEDÓRÁVAL KÉSŐBB
Hamarosan minden autó lekerült a sínről.
Mivel a botswanai határ alig 60 kilométerre volt,
kis híján a küldetésünk végére értünk.
És ezért három kis hősnek tartoztunk hálával.
Elképesztő, hogy a Ford Capri még megy. Komolyan.
Viszont a Stag és a Montecarlo még inkább elképeszt,
mert aki bármit is tud az autókról, azt mondaná:
„Ez a két legmegbízhatatlanabb kocsi, amit valaha készítettek.”
Erre itt döcögnek tovább.
És a legjobbat tényleg a végére tartogattuk.
HELYEK, AHOL JÁRTUNK
Mert Zimbabwe tökéletes hátteret szolgáltatott
az utolsó autós kalandunkhoz.
Csodálatos autók. Csodálatos autók,
amik túlélték ezt a csodálatos országot.
Ez az!
Triumph Stag.
Egy francokat melegszik túl!
Szép volt, Lancia!
Látom a határállomást.
Fantasztikus kis kocsi vagy. Megcsináltad!
Megcsináltad!
Még az ellenőrzőpont előtt megálltunk, hogy reflektáljunk a pillanatra.
Átkeltünk Zimbabwén...
-és nem is látszik. -Nem, alig feltűnő a...
Ezekkel az autókkal mentetek?
Igen, mondhatni.
-Szeretném megtartani. -Igen.
Igazából komolyan szeretném megtartani.
Három zsák kell, amiben hazavihetjük őket.
Szerintem ez felújítható. Csak...
Az enyém az. Teljesen szét kellene esnie.
Most viszont tovább kell mennünk, mert az adás végére értünk.
-De le kell zárnunk a sorozatot is. -Az egészet.
Úgyhogy...
Mi van?
-Mi van? -Akadt egy kis gond.
-Micsoda? -Az ezüst.
-Ja, igen. -Át kell jutnunk a határon.
-Az ezüst. -Ott az a sok ezüst.
Ha átvisszük magunkkal, az csempészés.
Igen, az.
-Szedjük le? -Ne!
-Nem, az... -A miénk.
-Neked nem jó. -Nem lesz kormány.
-Neked nem lenne leszorítóerőd. -Igen.
Mit csináljunk?
-Séróból? -Séróból.
-Csak lazán. -Lazán kell csinálni.
Ezt jól kitaláltuk!
VÁMVIZSGÁLAT
Jó napot!
Hogy van?
Jól. És ön?
Van elvámolni valója?
Nincs.
Szálljon ki, kérem!
Igen.
Próbál nyugodtnak mutatkozni.
Segítene felnyitni a motorháztetőt?
Ne menjen az autó mögé!
Jól van.
Köszönjük az együttműködést.
Áthaladhat.
Nagyon köszönöm.
Köszönjük, uram.
Köszönöm.
KÖSZÖNTJÜK BOTSWANÁBAN
Igen!
Eljátszom, hogy csendes,
szolid beszédű
balfácán vagyok.
Nem az ugribugri önmagam leszek, túltolnám.
-Jó napot, uram! -Jó napot!
-Hogy van? -Köszönöm, jól.
Ön Pandamatengába érkezett,
Botswana határára.
Micsoda?
Pandamatengába érkezett...
Ja, igen.
...Botswana határára.
Igen.
Van elvámolni valója?
Nincs.
Kinyitná nekünk a csomagtartót?
-Elkísérne bennünket? -Igen.
Ez nem valami ígéretes, igaz?
-Köszönöm. -Nincs mit. Köszönöm.
Érezze jól magát nálunk!
Jó szórakozást!
-Meglesz. -Köszönöm.
Igen, nagy voltam!
Felnyitná nekünk a motorháztetőt?
Látni fogják, hogy ez az eredeti Stag-motor,
nem egy Roverét szerelték bele.
Nyissa ki az ajtót!
Elég sok az üres italosdoboz.
Rendben, uram.
Bezárhatja az ajtót.
Köszönöm.
Basszus, de meleg ez a kormány.
Forró a kormány. Ne hívd fel rá a figyelmet!
Köszönöm.
Köszönöm, uram.
Térddel kormányozok.
Mi hárman, csempészek utolsó közös utunkra indultunk.
A kedvenc helyünkre tartottunk...
széles e világon.
KUBU-SZIGET
Ezrével szeltük a kilométereket,
ezrével sorjáztak a kalandjaink.
És ott fogjuk befejezni, ahol elkezdtük.
Nem hittem volna...
hogy amit együtt elkezdtünk...
abból ez lesz.
Annak idején izgatott voltam, amikor megkaptam a munkát.
Nagyon izgatott.
De nem is álmodtam róla, hogy kinövi magát,
és egy, a karrieremet és az életemet meghatározó, máskor meg a karrieremet
és az életemet veszélyeztető kaland lesz belőle.
Nem tagadom, összeszorul a szívem,
amiért vége.
Mert össze is szorul.
Huszonkét év,
több, mint az életem harmada.
Jó pár apró dologban fog hatni rám,
de van egy zöld táskám.
Egy zöld táskát használok az első botswanai különkiadás óta.
Minden különkiadásra vittem,
de azon kívül soha sehová.
Szóval mit kezdek azzal a zöld táskával?
Egy nap a kezembe akad a szekrényben, ahol a táskákat tartjuk,
és arra gondolok: „Ó, igen!”
Visszatérnek az emlékek.
Na mindegy, remélem...
kellemes pillanatokat szereztünk.
Jó pár kilométerrel odébb Hammond megint lerobbant.
Nem indul a kocsim.
És bár ez volt az utolsó közös utunk,
kötelességünknek éreztük, hogy úgy reagáljunk, mint mindig.
Itt hagyunk a farkasoknak.
Épp elfogyott volna alólunk az aszfalt...
amikor úgy döntöttem, még egyszer odapörkölök a tüzes kis twin-camnek.
A bozóton át végre a Makgadikgadiba tartunk.
Homokutak. Emlékszem rájuk. Istenem, de jók voltak!
Olyan kényelmesek.
Mi a rosseb?
Lehetetlen!
Azt a kurva!
Ez az én kocsim.
A kocsim a legelső különkiadásból.
Nem lehet, hogy az James Mercije!
Nem hiszem el!
A Light Bite Café!
Ez észbontó! Kissé...
elszorult a torkom.
Várjunk egy percet! Nem volt rajta ajtó. Nem. Vagy volt? Igen.
Valaki megtalálta az ajtót,
amit levettünk, hogy átkeljünk a Makgadikgadin.
Mizu?
Ezt nem fogod elhinni.
Nem fogod elhinni!
Jesszum, ez komoly?
Az én kocsim!
A régi Lanciám!
-Az az én Mercedesem? -Azt hiszem, a te Mercedesed.
Megismerem, ha az enyém, mert...
ötsebességes váltógomb lesz a négysebességes sebváltón.
Krisztusom, az van rajta!
Egyszerűen... Megkergült a szívem.
Nézd! Nincs rajta az embléma, én vittem el szuvenírnek.
-Szuvenírnek? -Igen.
Tudod, mit tartottam meg szuvenírnek minden különkiadás után?
Elvittem mindegyikre. Nálam volt.
-Igen. -Most is nálam van. Pillanat!
Hol van?
A bőröndben. Mindig a bőröndömben van.
Bocs, gyerekek.
Ez volt az én szuvenírem.
Tegyük be!
Biztosan innen vettem ki.
Ez az!
Visszakapta a szemét.
De valaki megtalálta... Tuti... Ezek ugyanazok az ajtók.
Valaki megtalálta, és visszatette.
Emlékszem, könnyíteni kellett a kocsikon.
Annál a palinál hagytuk az ajtókat.
-Noah volt, az autószerelő. -Úgy van!
Talán Noah összeszedte a kocsikat,
-és visszatette az ajtókat. -Valószínű.
Oké.
Hihetetlen!
AZ UTOLSÓ NAP
Miután egy luxustáborban töltöttük az éjszakát,
reggeli közben mindannyiunkat
ugyanaz foglalkoztatott.
-Hallottatok az Amazon felől? -Igen, kaptam egy e-mailt.
Tényleg?
Visszakérik a laptopjaikat.
Sem vastag csekk, sem levél, amiben esdekelnek, hogy folytassuk.
Nem, nincs itt semmi.
Ezek szerint tényleg ez az utolsó reggelink.
Igen.
Ennyi volt.
Láttad ezt, Hammond?
Tegnap lerobbantál,
mi meg jöttünk tovább...
Várjunk csak! Azok ott...
Azokkal voltatok itt legutóbb? Komolyan?
Igen. Az út mellett álltak.
-Egyértelműen ugyanaz. -Itt állnak,
amióta hazamentünk?
A Mercedesnek a szaga is ugyanaz.
Ha már itt tartunk...
van még egy utolsó menetünk mára.
Egy rövid út a Kubu-szigetre,
a sósivatagon át.
Mi lenne, ha...
ajtó nélkül csinálnánk?
Ez az!
Legutóbb is így csináltuk.
Ajtó nélkül.
Micsoda befejezése ez A Nagy Túrának! Micsoda hely!
Itt is van...
A Kubu-sziget.
Úristen! Ez az!
Tényleg ez az.
Ott a fánk.
Annyi maradt hátra...
hogy köszönetet mondjak, amiért néztek minket.
Köszönjük.
Sokat jelent.
És...
Ennyi.
Készen állunk, uraim?
Őszintén gőzöm sincs.
-Fent van! -A mozdonyon vagyok!
Elment itt egy háromlábú öregember!
Talán szivárog kissé.
Mekkora barom!
Úgy 30-40-en lehettek bent, amikor megjöttek a rendőrök.
Kezdtem...
Clarkson!
Oldalvást vászonban!
Basszuskulcs!
Félre az útból! Versenyzem!
-Énekeljünk valamit! -Nem.
-Abban nincs semmi méltóság. -Nincs.
Jól van, eljött az idő, és...
Ilyet autós műsorban még nem mondtak...
Mentsük meg a világot!
Nem kell ugyanabba az öregek otthonába költöznünk, ugye?
Nem.
A feliratot fordította: Kamper Gergely
Kreatív supervisor Hegyi Júlia