THE GRAND TOUR PRÆSENTERER
Hej, og velkommen til vores sidste Grand Tour nogensinde.
Og fordi det er sidste gang, James, Richard og jeg
skal arbejde sammen,
sagde hr. Wilman, at vi skulle lave noget vigtigt.
Han sagde, at vi skulle købe en mellemstor elbil hver og se,
hvor mange gange vi kunne køre M25 rundt
på én opladning.
Så det ignorerede vi og tog hertil.
Jeps. Så velkommen til Zimbabwe!
Og vi har heller ingen usle elbiler.
I stedet har vi besluttet simpelthen at købe ting,
vi altid har ønsket os.
Så jeg har købt den her.
Det er en Triumph Stag.
Jeg har altid elsket Stag'en. Jeg har elsket den, siden jeg var barn.
Men jeg har aldrig faktisk ejet én.
Jeg troede ærligt talt ikke, at jeg måtte.
Kun folk som David Niven måtte eje en Stag.
Jeg havde aldrig kørt én,
da man jo aldrig skal møde sine helte.
Men det har jeg nu, og det glæder mig at sige,
at den er herlig.
Åh, ja.
Og nu ankom Lewis Collins.
Åh, ja.
Jeps.
Jeg er nu den stolte ejer af en Ford Capri 3L Mark 1.
-Er det en GT? -Nej. GXL.
-Hvorfor ikke en GT? -Den her er bedre.
Ikke rigtig.
Men før jeg kunne diskutere det, ankom Clarkson
efter at have begået en fejl allerede.
Grisling!
Hvorfor har du købt en Lancia?
Fordi jeg for godt 20 år siden kørte én gennem Botswana,
og det var den ideelle bil til Afrika.
Men den brød konstant sammen.
Ja. Men motoren sad foran.
Den her har en centermotor. Det er en Montecarlo.
Og jeg har foretaget flere modifikationer efter omstændighederne.
Lad mig forklare, om jeg må.
Bagtil...
-...er der Ferrari-baglygter. -Flot.
-Firdobbelt udstødning. -Lækkert.
...Delta Integrale-hjul,
Delta Integrale-forlygter og gitter
og Lotus-blå lak.
Er den så mere pålidelig?
Og vi har gjort det her så længe...
-I 112 år. -Ja, 112 år.
Jeg har lært et par ting.
Så indeni...
...har jeg erstattet de varme lædersæder
-med stof... -Ja.
...og et racer-rat i Alcantara.
Og...
Kigger I derned, har jeg fjernet handskerummet
og erstattet det med...
-Er det et køleskab? -Ja.
Til kolde drikkevarer.
-Køleren til friske drikkevarer. -Det er ret godt.
-Er den så mere pålidelig? -Nej, mere komfortabel.
Så har du noget koldt at drikke i vejkanten.
Det gør de mange sammenbrud
-tålelige. -Præcis.
-Nej, den er flot. Smuk. -Den er mageløs.
Jeg har også modificeret min Capri, før jeg sendte den.
-Har du? -Som I kan se,
har jeg malet kølerhjelmen sort, fordi... Se den. Den er smuk.
-Er det en GT? -Nej. GXL.
-Hvorfor ikke en GT? -Fordi den her er bedre.
-Nej. -Jo.
Den er ligesom en GT, der er god, men med mere, hvilket er bedre.
Hvad?
Det kan jeg huske fra GXL'en,
fordi der var træ-look på instrumentbrættet.
-Korrekt. -Det har vi vist diskuteret før.
-Ja. -GT'en er til sport,
GXL'en er til møder.
Præcis. Man skal forstå
hierarkiet i Ford-modeller. Min far havde en Cortina GXL,
fordi han var driftsdirektør.
Min far havde en Cortina GXL.
-Begge... -Ledere.
-Begge fædre. -Møder.
...magtfulde, indflydelsesrige mænd, der valgte det bedste.
Og det er næsten blevet en fast joke,
at mit anlæg aldrig har virket på nogen af de her ture.
-Jeps. -Det gør det denne gang.
Tålmodighed. Vent på teksten.
Jeg har været DJ, jeg ved det godt. Her kommer den.
"Ford Capri Mark 1." Voilà!
"Alt, hvad jeg har brug for", fordi det er en GXL."
De er nu gode.
-Man skal synes godt om dem. -Om GT.
Alle kan lide Capri'er.
-Nogen modifikationer på din Stag, James? -Nul.
-Hvad? -Hvad?
Slet ingen. Hvorfor...
Vent.
Siger du, det er den originale motor?
-Ja. -Hr. Clarkson har fat i noget.
Det er ikke alle Stag'er, men nok de fleste,
har fået udskiftet den originale motor med en Rover V8.
-Ja. -Som er mere pålidelig.
Ja, den originale Triumph Stag V8 er utrolig,
fordi den har fundet så mange måder at overophede og ødelægge sig selv på.
For det er ikke kun én.
Rester af støbesand i motorblokkene blokerer,
og bum! Overophedet.
De over-borede den, hvilket gjorde vandkanalerne mindre.
-Så den overopheder. -Ja. Nå.
Det gode er, at to af cylinderne, V8,
der er kun en temperaturføler på én side.
Så du ved ikke, at du overopheder.
Så er det den ene række,
aner man intet, før der er brag og raslen.
Hvis du sad i et fly,
der fløj direkte mod nogle bjerge, ville du så vide det?
Sikkert ikke, nej.
Hvorfor skulle du?
Du har din gin og tonic, ser en film og hygger...
Intet. Jeg vil ikke nævne...
Jeg vil ikke nævne ubåden, det er sygt, men de vidste intet.
Og det er den sidste reference...
-Vi er så ligeglade. -Ja.
Hvor stor en trøst er det, at de intet vidste?
"Vi hygger under havet." Bum!
Intet. Bare skriv til os.
Ring endelig, for du vil høre en optagelse med:
"Vi er ikke interesserede."
Eller bare tast 0800-pis af.
-"Vi er her ikke mere." -Der er ingen.
Nemlig.
Vi kan sige alt. Hvordan åbner man motorhjelmen?
På den her side.
Se slitagen på håndtaget...
Billedet af motorhjelmen er slidt af.
Træk i midten.
Det er sgu den originale motor.
Sikken sjældenhed.
Se godt efter, damer og herrer,
for det er sidste gang, I ser den.
Original, men stadig lort.
Vent. En besked.
-Hr. Wilman. -Du godeste.
"Jeres el-biler er opladt,
"og I skal stille hos South Mimms services."
-Han ved ikke, at vi er her? -Han ved ikke...
Men det er ligegyldigt, for vi har faktisk allerede
selv fundet på en udfordring.
Vi befinder os i øjeblikket i den østligste del af Zimbabwe,
og vi skal rejse 1.900 kilometer
til den vestligste del,
og det er det hele.
Det er det hele!
Men jeg har én bekymring.
-Hvad? -Bjerge. Du skal... Alt det der.
Jeg er ikke bekymret, for husk, det er den her,
der affødte 037 Lancia,
den sidste med tohjulstræk, der vandt WRC
over Audi Quattro.
Men det var uden alt det der, ikke?
-Altså... -De gjorde det, at de sagde:
"Den er basis for en fed rallybil
"med nogle få modifikationer." De skar emblemet af,
og alt bag det var nyt.
Uden videre snak startede vi vores 50 år gamle sportsvogne
og begav os ud i Afrikas barske hjerte.
Så for sidste gang...
...så er det nu.
Det er min perfekte bil til den her tur.
Min første bil var næsten en Capri.
Der var en reklame i avisen.
Jeg havde et billede ved siden af kassen på den benzintank,
hvor jeg arbejdede.
Jeg nærmede mig de 18.
Mine forældre ville købe den til mig.
Men da vi inspicerede den, var den stjålet.
Så jeg fik en gammel Toyota Corolla fra 1976 i stedet.
Til sådan en tur er den her bil perfekt.
Den er let, vejer lige over et ton.
Den har masser af kræfter.
Tre liters V6 foran, baghjulstræk, bremser...
Ikke andet.
Jeg elsker, at omdrejningstælleren viser 1000, 2000, 3000.
Den virker ikke,
men hvis den gjorde, ville man se det i tusinder,
for det lyder bedre.
I firserne kørte jeg aldrig ind i det centrale London
på M4-motorvejen.
Jeg tog altid Great West Road i stedet.
Fordi på Great West Road
var der en forhandler, The Chequered Flag,
og de havde af og til en Montecarlo i vinduet.
Og hvis der var én,
stoppede jeg og gloede på den og drømte i timevis.
Og nu sidder jeg i én...
...og det er min.
Min!
Og jeg havde kun én ting at sige.
Triumph Stag.
Du godeste, se den udsigt!
Jeg ved ikke, hvad det er, men der er noget,
der giver mig lyst til en kop te.
Hvad sker der nu?
Det mener du ikke.
Det kan ikke sige anderledes, end at jeg bryder sammen.
Undskyld?
Nej, hvor spændende.
Enestående nok, fordi en Capri har samme antal bevægelige dele
som en flaske vand.
Hvordan kan man bryde sammen i en Capri?
Jeg ved, hvad det er.
-Hvad? -Motoren virker ikke.
Det tror jeg også.
-Ja. -Og vi er eksperterne.
Jeg fik først åbnet min motorhjelm.
-Hvad ville vi gøre nu? -Lad mig tænke.
Hvad ville vi gøre?
-Den er varm. -For én gang skyld.
Skal vi ændre et helt livs vaner
-og hjælpe ham? -Ja...
-For én gangs skyld. -Jeg siger nej.
Farvel!
Stadig en nar efter alle de år.
Godt.
Vi har kørt 25 kilometer...
...og vi er nede på to mand.
Én ting,
det er ikke kun Ford'en,
der spiller musik,
den her gør det også.
Jeg tror, jeg vil forkæle mig lidt med Struggle Jennings
og "Monte Carlo." Sådan.
Nogle kilometer senere kom et nyt instrument til
i rytmesektionen, og det var ikke sælrlig rytmisk.
Lidt af en mislyd.
Mislyd.
Mislyd. Mislyd. Køer.
Sikke noget lort.
Der kommer en kæmpe røgsky fra din bil.
Du almægtige.
Ja.
Røg... Ild.
-Det er motoren. -Ja.
-Jeg ville gerne hjælpe,
men jeg ved ikke meget om italienske twin-cam-motorer,
og min virker perfekt.
Hvem efterlader dig, hvis du bryder sammen?
Det er min største bekymring.
Jeg må efterlade mig selv.
Temperaturen og trykket er godt.
Kun én bil kører stadig 50 kilometer inde i rejsen.
Stag.
Flere kilometer bagude
havde jeg udledt, at Capri'ens problem var brændstofpumpen.
Et mindre problem.
Jeg har aldrig kigget på én, der virkede,
så jeg ved,
hvad jeg skal sammenligne med.
I mellemtiden havde jeg brugt mit geni og allerede fundet en måde
at løse Lanciaens problem.
Enden af den sad løs.
Hvis jeg strammer den, tænder den rigtigt,
og så forsvinder fejltædningen,
og det uforbrændte brændstof når ikke udstødningen
og sætter ild til min Lancia.
En tikkelyd. Hvad er det?
Da jeg er vant til at få stød nu om dage,
brugte jeg mit geni igen
og skiftede HT-kablerne...
...og snart var jeg på vej.
Hun spinder som en mis.
Ja!
Jeg satte efter James, usikker på, hvad der overraskede mest,
vejens kvalitet eller det endeløst skiftende landskab.
Det er fyrretræer.
I Afrika!
Vi var lige i en teplantage, og nu er der fyrretræer.
Hvis nogen satte mig her og spurgte: "Hvor i verden er du?"
"Skotland."
Da jeg havde indhentet James...
James May!
...var for foden af bjergene,
hvor den dejlige vej snart blev til støv.
Jeg vidste, det ikke ville vare ved.
Støv, støv.
Min mund bliver fyldt med støv.
Men så huskede jeg, at for første gang
valgte vi selv vores skæbne.
Vi kan stoppe, når vi vil. Hr. Wilman er her ikke. Genialt.
Der er ingen grund til at køre efter... Ja, den er fire.
Nogle kilometer senere så vi skilte til et logi,
sendte Hammond adressen og valgte at stoppe for i dag.
Det bliver nok ikke verdens bedste hotel.
Vi er midt i en skov, der er midt i Zimbabwe
på toppen af et bjerg, men du ved...
Heldigvis tog jeg fejl.
Helt fejl.
Selv temperaturen er perfekt, ikke?
-Det er flot, ikke? -Ikke værst.
Kan du se bjergene i det fjerne? De er i Mozambique.
Der var altid en grund til, at vi ikke kunne tage til Zimbabwe.
Alle de år med BBC kunne vi ikke komme,
-fordi BBC var bandlyst. -Ja.
I dag stod vi op et rart sted,
kørte ned ad en rar vej...
-Jeps. -...til et meget rart hotel.
Det er bedre end hr. Wilmans idé, ikke?
Hvorfor har vi lyttet til ham?
Jeg aner det ikke.
Men han vil sige, at uden ham
gik to af bilerne itu på de første 40 km.
Og det fik os til at snakke om vores bilers specifikationer.
Og jeg var overrasket over prisen.
Som du nok ved, betalte du £26.500.
Ja.
Richard Hammond gav £25.000 for sin forkerte Capri, GXL'en.
-Virkelig? -Femogtyve for en GXL.
-For en træt Capri. -Montecarlo...
-£17.950. -Et røverkøb.
Det er et røverkøb.
Vores klarer 0-100 på omkring ni sekunder.
Hammonds på omkring otte.
-Ikke lige nu. -Nej.
Men heldigvis var jeg på farten.
Men på støvvejen var jeg bange for,
at Caprien ikke havde været det klogeste valg.
Den går på i bunden.
Set i bakspejlet
burde jeg have valgt noget med højere frihøjde
end en 1974...
...3-liters Ford Capri Mark 1 GXL.
Og det viser sig at være stort set alt.
Det er tid til at tænde viskeren.
Åh nej, det...
Jeg har lige fjernet min udstødning.
Det kan jeg intet gøre ved nu.
Forudsigeligt nok var mine kolleger fulde af sympati, da jeg ankom.
Vi holdt fri klokken fire.
-Gjorde I? -Ja. Vi var her.
Øl i solskinnet. Det var ret varmt.
-Ikke nu. -Vi har fået otte.
Ja. Må jeg få én?
-De er løbet tør. -Er de?
-Ja. Utroligt nok. -Okay.
Han henter flere. Men der er 50 km dertil.
Efter ikke at have fået en øl...
ødelagde Hammond Afrikas nattelyde...
...ved at reparere sin udstødning på larmende vis.
Og næsten morgen ødelagde James daggryets kor
ved at give den som rengøringskone.
-Godmorgen. -Godmorgen.
Hvor tomt skal ens hoved være for at tænke:
"Jeg kunne nyde udsigten og fuglene,
"men jeg støvsuger min bil i stedet"?
Jeg har set udsigten
og hørt fuglene. Og nu gør jeg skønheden her skønnere.
Vent, undskyld.
Gæt engang?
-Besked fra hr. Wilman. -Fortæl.
-Han er vred. -Har han luret os?
Det tror jeg.
"Jeg har fundet ud af, at I er taget til Zimbabwe i veteranbiler.
"Og eftersom en af dem ret sikkert vil bryde sammen..."
-Du godeste. -Ja.
"...har jeg bedt mine lokale kontakter om at sende en reservebil."
Virkelig?
-Det må det være. -Ja.
Åh, gud.
For helvede.
Den er forfærdelig.
Er den? Jeg har ikke set én i årevis.
-Er det... -Er det en vase?
-Jeg glemte vasen. -Er det...
Der skal en lille blomst i, fordi man er hippie.
Hør her. Den lille landsby
-godt otte kilometer tilbage? -Ja.
Skal jeg ikke tage derhen og sælge eller give den væk?
Jeg skaffer den af vejen.
Vil du have en hætte?
Det er definitionen af had.
Men lige om hjørnet gik tingene helt galt.
-Hammond, jeg er i knibe. -Hvad er der sket?
Jeg var ude for det mest utrolige uheld.
Jeg mistede kontrollen og endte på den her afsats.
Se.
Ja.
Det bliver værre.
Der ligger en sten på speederen. Motoren hyler, og den står i gear.
I første. Og der er et kosteskaft, der trykker koblingen ned
presset mod sædet.
Så alt er i orden?
Ja, på nær, og Gud ved, hvor det kom fra,
men et reb har bundet sig selv i den ene ende...
...til kosteskaftet og den anden ende til hunden der.
Jøsses.
Lige nu er situationen stabil.
Men derovre, som du kan se, er James May ved at åbne hundemad.
Hvis hunden ser det,
har vi ballade, og jeg aner ikke, hvad jeg skal gøre.
Jeg har ingen løsning.
Vent.
Vent. Jeg har en plan.
Nej, det virker ikke.
Har du noget?
Intet.
Du skal ikke se James May. Endnu. Kig på mig.
Nej. Kig på mig!
Åh, nej!
Den tumler stadig, ikke?
Den tumler stadig.
Jeg tror, den er færdig.
Sikken ulykke.
Se det på denne måde.
Nu har hr. Wilman da sin trailer.
Vi behøvede alligevel ikke hr. Wilmans elendige reserve,
fordi vi havde vores egen med.
Og her er den. En Rover SD1 Vanden Plas EFI.
190 gyldne, store hestekræfter.
Den er en gylden storhed. Allevegne.
Det er den.
Det er en fantastisk lakering.
De malede ikke kun karossen. Selv antennen her.
Det er grunddigt... Jeg har dækket bilen. Men den er stadig storslået.
Det er første gang, vi har en reservebil, vi gerne vil køre.
Os alle. Min bedstefar havde sådan en.
Det havde min far også.
Der holdt én på den forstadsvej i Birmingham,
hvor jeg voksede op. Og vi gik forbi i stilhed af respekt.
Og det gode er, fra dit synspunkt,
dens motor, som vi ved,
fordi næsten alle Stag-ejere i verden har gjort det,
passer perfekt i din bil.
Må jeg foreslå en modifikation, som du, jeg og Jeremy kan foretage?
En hængelås på motorhjelmen.
Vi holder nøglen.
Når du får brug for motoren, spørger du bare.
Eller vi kan finde ham, der har svejset det her.
-Smukt. -Det er godt, ikke?
-Og svejse motorhjelmen fast. -Det er nok bare fabrikken.
Den kom nok sådan fra Longbrigde.
-"Så er den vist færdig." -"Ja. Den er flot."
Så er det væk.
Med Golden Glory i bagfeltet
satte vi igen mod vest i vores færd over bjergene.
Se. Det er vejarbejdere,
men de har en improviseret danseklub.
Gid vejarbejdere derhjemme gjorde det,
men så skulle de jo først møde op.
Det går lidt nedad.
Efter en rotur begyndte vi at klatre.
Og Zimbabwes utrolige landskab ændrede sig igen.
Se, enge. Man forventer køer med klokker på.
Og Julie Andrews, der synger.
Vi har været i teplantagen, og nu er vi i Østrig.
Og så skiftede det igen.
Vent nu lige lidt.
Til højre er den mest spektakulære dal, jeg nogensinde har set.
Til venstre...
Irland.
Nu ved jeg det.
Gud havde lavet alle andre lande i verden
og nåede til slut i alfabetet. Til Z. Til Zimbabwe.
Og han tænkte: "Det her skal være mit bedste værk.
"Det bliver mit største hit."
Vi har "Your Song," "Tiny Dancer," "Bennie and the Jets."
Det er mageløst.
Og det skifter konstant.
Desværre kunne jeg ikke se udsigten i min lave Capri,
fordi jeg havde for travlt med at kigge på vejen.
De kørte ikke Capri'er på denne måde i The Professionals, så vidt jeg husker.
Det var mere livligt.
Jeg nyder det her. Det er sjovt. Det er det, jeg vil.
Gud, se den der.
Jeg havde ingen af Hammonds problemer,
fordi min lille Lancia var bygget fornuftigt.
Det er den ideelle bil til opdagelser på hårde, afrikanske veje.
Fordi motoren sidder bag mig. Så der er ingen drivaksel.
Det er ingen udstødning.
Der er intet, der kan ramme vejens overflade.
Jeg kunne derfor fortsætte med respektabel fart...
...indtil noget ramte vejens overflade.
For helvede. Det var noget stort.
Hvad er det?
Det er Lancia-stumper.
Herligt!
Tak, det havde jeg brug for. Det har jeg brug for.
Tak.
Må vi ikke gå op foran din...
Der er intet at se.
Nej, fordi der ikke er en front.
Jeg har ikke brug for andet med lidt superlim.
For vi ligger i telt i nat. Der er intet andet at lave
end at lime sin bil sammen igen.
Vi fortsatte videre.
Åh gud..
Der røg en tommelfinger.
Og igen stoppede vi med at forsætte videre.
Åh nej.
Jeg tror, min udstødning er faldet af igen.
Har herren besvær?
Det er en forlænget udstødning.
-Ja. -Underligt. Lav.
Hvis du ikke passer på, rammer den jorden.
Hvorfor kan du ikke bare køre på vejen ligesom os andre?
Jeg kan ikke køre i den sådan. Jeg er nødt til at fjerne den.
Ville lidt Capri-musik muntre dig op?
Mark One Ford Capri
Den har alt, hvad jeg har brug for på nær udstødningen.
Jeg skal bruge en 11-millimeter skruenøgle.
Vent. Jeg har antibiotika mod noget,
jeg ikke har mere.
Jeg har den her, Hammond.
Bernie Taupins selvbiografi.
Den skulle være god.
Meget. Hjælper den?
Det tror jeg ikke, nej.
Jeg siger det igen. 11-millimeters skruenøgle.
Det irriterende er, at bilen var i fantastik stand,
-da jeg købte den. -Ja.
-Virkelig. -Det var Rimac'en også.
-Lavt. Den var god. -Det var lidt hårdt.
Men jeg kan ikke benægte det. Det var den. Indtil da.
Ivrige efter at nå tinden før mørkets frembrud
efterlod vi vores kollega.
Hvis Richard Hammond var et boligbyggeri, blev han kondemneret.
Dumme... Kom nu!
Længere fremme var klatreturen snart så hård,
at man ville genoverveje at gøre det i en Land Rover,
endsige en italiensk sportsvogn.
Du må ikke stoppe nu.
Vi startede ved 1800 meter.
Vi må være 2200-2400 meter oppe nu.
Jeg kan ikke engang skifte gear.
Det er så stejlt.
Faktum er, at hvis man kører ubønhørligt opad
i første gear
i begyndelsen af den afrikanske sommer,
overopheder en bil sandsynligvis.
Åh gud.
Nå. Jeg har repareret den.
Men når jeg siger repareret... En del af den.
Undskyld.
Så er vi på farten igen, Essex.
Kom så.
Vi skal nå lejren i aften.
Og så får vi dig lappet sammen.
Mens Hammond gik glip af endnu en solnedgang,
nåede James og jeg tinden og besluttede igen,
at det var nok for i dag.
-Skål. -Skål.
Det er dejligt.
Og efter at have nydt en skumringsøl
kastede jeg mig ud i at genopbygge Lanciaens ansigt.
Det er ligesom at se en hund lære et kort-trick.
Lidt lim, og så er den virkelig så god som ny.
Da Hammond nåede vores lejr,
var det bælgmørkt.
Det er den usleste ankomst.
Efter 22 år burde vi vide, hvordan man gør.
Men nej. Her kommer han.
Med halvanden forlygte.
Essex er her.
Men Hammond var ikke den eneste, der havde problemer.
Hyggede I jer?
Nej, jeg hygger mig ikke.
Han limede fingeren til bordet.
Jeg har limet mig selv til bordet.
-Ja. -Hvordan kører man en Lancia
med et bord på fingeren?
Du vil lime... Ja, det ser jeg.
Du kan køre et barberblad mellem din finger og bordet.
-Det er vovet. -Kan man?
Ja, men forsigtigt. Skal jeg gøre det?
Han har limet fingerspidsen fast.
-Nej... Fingeraftrykket. -Kun blommen.
Så hvis du skærer ved første led...
Tak, Hammond.
Misforstod jeg noget?
Så kan du få en kuglepen sat på.
-Flot. -Så har han altid én.
-Eller en oplukker. -Ja.
-Du ville være så glad. -Jeg lytter ikke.
-En proptrækker.
-En kno-oplukker. -Genialt.
Doink!
Det er første gang, jeg har limet noget til noget.
Med succes.
Jeg får det af. Gider du skære det af?
Ja.
-Interessant. -Ja.
Giv mig den.
Det er Mark Salmons nye kniv. Han er meget stolt af den.
-Jeg gider ikke... -Den er utroligt skarp.
Gud, hvor skarp...
Ja, det er den.
-Vi er en af de der... -Det virker.
Ligner vi et hollandsk maleri
af forretningsmænd med hatte?
-Det virker. -Hvad?
Det skal med i traileren.
Det skal helt sikkert med.
-Se. -Ja, sådan.
En voksen mand fik limen af sin finger og bordet.
Mark, din kniv er limet til bordet.
Næsten morgen, efter en forfærdeligt kold nat i telt,
viste jeg stolt mit værk frem.
Se, hvor godt... Det her er blevet.
Jeg troede, du havde fået en ny del.
Hvor er reparationen?
-Beslagene, der holder den... -Ja?
...er itu.
Så jeg skal finde et sted at købe
dybest set nye beslag og bolte og ting,
så jeg kan fæstne den igen.
Jeg burde udnskylde til seerne for at have en lidt kedelig bil.
De andre bruger aftenerne på at sætte udstødninger på igen
og samle deres kofangere.
Jeg kan kun gøre min ren.
Men nu gik det da nedad.
Og blev det endnu bedre.
Ja, se her.
Se.
Der findes en Gud.
Og Gud har givet os asfalt.
Godt, for nu er vi på en vej og kan se...
Hvorfor tændte mine vinduesfiskere?
Det betød, at vi havde krydset de irske alper
og faktisk var kørt ind i Afrika.
Landskabet er skiftet totalt igen.
Se lige.
Hvor er det flot.
Nu er vi i en Star Trek-kulisse.
Se akacien med de røde blomster.
Og så så vi noget endnu bedre.
Jeg elsker skrotpladser.
Vi stoppede for at se, om de havde de dele, vi manglede.
Men vi blev hurtigt distraheret af alle skattene.
Det er en god prøve i vores bilkendskab.
Er det en Cresta bagved?
Ja, en Cresta shooting-brake.
Shooting-brake.
Som min mor altid kaldte dem.
I hvilket program kørte du i den?
-"Bolivia." Jeg kan huske... -Han kan huske noget.
Den er oprigtigt værd at restaurere.
-Den er smuk. -Se den her.
En Austin Cambridge.
Det er det nemlig, med skrift. Er det en RSR?
Det er fra dengang, det her hed Rhodesien.
-Ja, Sydrhodesien, tror jeg. -Er det?
Den har ikke kørt længe.
Den har stået der lidt.
Undskyld, prøver du at starte den?
-Ja. -Ja?
Næsten der.
-Held og lykke. -Næsten.
Ja, næsten.
I tror nok, det er en joke.
Den bil, der solgte bedst i Zimbabwe i tresserne, var...
...fransk.
Fire.
-Renault. -Renault 4.
-Der står én der. -Der.
Ja, Renault 4.
Og den femtebedst sælgende bil?
-Var det en Lancia Montecarlo? -Vel ikke din?
-Tæt på. -Sikkert Alfa Romeo.
-Alfa Romeo Giulia. -Ja.
Fordi de laver dem her.
-De laver dem i Sydafrika. -Ja.
En af mine venners far drev Ford-fabrikken i Harare,
og de smuglede Alfa-dele ud af Sydafrika.
Og så byggede de Alfaer på Ford-fabrikken og solgte dem.
-Som Alfaer? -Nå?
Ja, som Alfaer.
Men de byggede dem også på fabrikkerne her.
Her var Alfaer, som Alfa ikke kendte til.
Med forkerte stelnumre.
Der var ikke noget stelnummer.
Jeg siger det bare.
Ærgerligt nok havde skrotpladsen ikke kofangerbeslag til en Lancia Montecarlo
eller udstødningsbeslag til en Capri GXL fra 1974.
Så Hammond besluttede sig for at ødelægge en ny reparation,
mens jeg tog taget af min Montecarlo.
Klimaanlægget er ubrugeligt, og jeg koger.
Det er som et fangehul i Calcutta.
Det må du ikke sige.
-Hvorfor ikke? -Det må du ikke.
Okay, hvis nogen har noget imod det...
Jeg siger bare...
Ikke dig.
Jeg taler til folk derhjemme.
Hvis nogen vil skrive og protestere,
så værsgo. Jeg er færdig.
-Kan du trække i håndtaget? -Vælg.
Det er 0800-af-pis.
Af pis? Og så er der en optagelse.
-"Vi sætter ikke pris på opkaldet." -Ja. "Det er ikke vigtigt."
Dit opkald...
Træk i håndtaget igen, for der er en krog til.
-Her? -Ja.
-Se! Det hele er gået i opløsning. -Ja. Sådan der.
Hvordan gjorde du... Men hvad sker der så?
Altså, jeg tror...
Men hvorfor er den...
Det gør ikke... Hovedet på den?
15 MINUTTER SENERE
Men hvorfor løsnes det så?
-Skal de bare tilbage... -Vent.
-Hvis den skal... -Skal den under?
Ja.
-Sådan? -Ja.
Hold op. Nå, sådan.
-Nej, men næsten. -Nej. Men muligvis.
-Sådan. -Tror du, det er... Det er...
-Ja. -Og på bare 24 minutter
har vi ombygget Lanciaen til en cabriolet.
James, tak for din hjælp.
Derefter fik vi en sludder om vores kollega.
Kaptajn Udstødningsrør.
Han vil åbenbart forsøge at sætte udstødninger lige igennem.
-Virkelig? -Ud af siden på bilen.
Så vi har stort set stabler, som en Kenworth Truck.
Jeg har et forslag.
-Vi efterlader ham. -Ja, præcis.
Jeg kan ikke lide folk med tatoveringer.
Fuldvoksne mænd, der tegner på sig selv.
Jeg har bemærket, at det er navnet på hans program.
The Smallest Cog. Han har haft sit tv.
Hvad så, når det ender?
Sæt jeg havde Top Gear
tatoveret på min arm?
Så må jeg strege det ud og skrive:
"Jeg spiller Buttons på Swindon Wyvern."
-Hvilket han bliver. -Det er et mas.
-Buttons. -Måske bare Buttons.
-Jeg kunne lige så godt skrive det. -Buttons!
Derefter satte fremtidens juleånd ud.
-Vi ses, Hammond. -Ja, farvel.
God rejse.
Mens Hammond hamrede og bankede løs,
satte James og jeg kursen mod hovedstaden Harare.
Og nu var vi på asfalt, og vi skød en god fart.
Jeg vil savne at køre gennem byer som denne.
De er farverige og sjove.
Men se lige politimanden, James. Se lige den politimand.
Se lige ham. Han er storslået.
Har han overhovedet nogen effekt på trafikken?
Nej, men han opmuntrer alle meget.
Da vi kørte mod byens centrum, stødte vi på et marked, et stort et.
Jøsses. Det er enormt.
Okay.
Og snart fik jeg en idé.
Fordi det er sidste gang, vi nogensinde arbejder sammen,
skal vi så se, om vi kan hjælpe Hammond
og se, om vi faktisk kan købe et udstødningsrør til hans bil?
Ja, okay. Hvorfor ikke?
For at fremskynde indkøbene satte jeg gang i endnu en modifikation.
Mit højttaleranlæg om bord.
Er der nogen, der har en udstødnings til en Ford Capri?
Mark One 3L GXL.
Til venstre. Udstødningssystemer.
Åh, ja.
Tror du, nogen af dem vil passe til en Mark 1 V-6 GXL?
Nok lige så godt som den, der sidder der nu.
Og angående det, mange kilometer bagude...
Som fod i hose.
Sidewinder. Ja.
Det lyder endnu bedre.
Her kommer Road Warrior. Ja!
Vi ledte nu efter en udstødning til fods.
C.U.M. LEJER
Støddæmperværksted, se. Støddæmpere og fjedre.
Baglygter.
Jeres navne er i avisen.
I er i avisen.
-Lort. -Vi er i avisen.
Forsiden.
TOP GEAR-LEGENDER I ZIM
Vi er bogstaveligt talt forsidestof.
"Top Gear-legenderne."
-Der, se. -Her er vi igen.
De har det her.
"Superstjernerne skabte deres navn på Top Gear
"og så ødelagde det."
"De mest genkendelige figurer,
"når det gælder bil-tv."
-Det er et smalt segment. -Ja, lidt.
Det bliver mere og mere lovende.
Vi kan nok sige,
at hvis vores kollega kendte til vores indkøb,
ville han være taknemmelig.
Okay, jeg vil være ærlig. Jeg har fået nok nu.
Mørket var faldet på, da jeg ankom til vores fredelige boutique-hotel.
Venner.
-Godt gået. -Skidt dag?
Vi har en øl til dig.
-Det er... -Men vigtigere end det...
Og ja, det er et korrekt sæt. Se her.
Til GXL.
-GXL, ikke GT. -Jeg vil ikke være...
-Hvis det er en ond spøg... -Nej.
-Ja. -Virkelig?
Gud!
-Se, hvad det betyder. -Føl det.
-Rolig. -At du ikke får nogen søvn i nat.
Jeg er ligeglad.
Og vi stopper ikke der.
-Hvad? -Det stopper ikke der.
Det er pinligt nu, men jeg er meget taknemmelig.
Gud!
-Det er en hækspoiler. -Ikke en hvilken som helst.
En Richard Grant-hæk... Kan du huske Richard Grant-spoilers?
-Skuespilleren? -Nej. Altså...
Det er Richard Grant-spoilers,
der var på XR2'ere op gennem 70'erne og 80'erne.
Richard E. Grant lavede Withnail & I...
-Ja. -Ja.
Så begyndte han i biltilbehørsbranchen.
Men han droppede E'et for sin forfatterkarriere.
Gutter, det er virkelig spektakulære nyheder,
-og jeg er glad. -Du kan montere den i nat.
Men jeg har intet til jer...
-Selvfølgelig ikke. -Jeg har ikke købt noget.
Hvornår har I nogensinde købt... Du købte mig...
Du købte mig et grimt oliemaleri i Vietnam.
Det var smukt.
Lort. Og du har aldrig købt noget til mig.
-Har jeg ikke? -Aldrig.
-En gave? -Jeg købte...
Jeg købte en galeon til dig i Vietnam
til at sætte bag på din motorcykel.
Den aften polerede vi vores biler,
foretog alle de nødvendige reparationer...
Og så mødtes vi til den slags morgenmad, hr. Wilman aldrig sørgede for.
-Er det min kaffe? -Ja.
-Har du bestilt kaffe? -Ja.
Næsten en gave.
Hey.
Hvad?
-Jeg var i baren i aftes. -Ja.
Jeg kom til at tale med en mand, og jeg købte den her af ham.
-Hvad? Hvad er det ? -Sølv.
Ægte sølv.
-Er det? -Stumper af det. Ja.
-Tres cent pr. gram. -Vis mig det.
For vi har kørt på overfladen,
og der er frugter og afgrøder og sådan.
-Ja. -Afrikas spisekammer.
Graver man,
er der guld, sølv, mangan, litium,
diamanter, kul, jernmalm.
Så du pløjer en mark til dine ananas eller din te
eller dine bananer, hvad det nu kan være,
-og så er der diamanter og litium. -Juveler?
Ja, juveler og litium og kobolt, det vælter frem.
Og jeg tænkte, at når folk tager...
Vi kommer altid hjem med en dum souvenir.
I stedet for at købe noget fis,
skal vi så ikke købe noget sølv?
-Tres cent? -Tres cent pr. gram.
Derefter skyndte vi os ind til byen og gik på indkøb.
Og vi holdt ikke igen.
Det er altså 45 kg sølv.
-De bedste souvenirs. -Ja.
Vi kunne have købt et forfærdeligt maleri.
Det vil påvirke vægtfordelingen.
Ærligt talt.
Det vil styrke min spoilers downforce.
Jeg prøver at greje, hvad det kostede.
-Ikke meget, efter hvad... -Tres cent per gram.
Yes
Men vi fik mængderabat. Og så fik jeg de her byttepenge.
Jeg betalte i dollars.
Hvad er det?
Halvtreds millioner.
Jeg ved, at under hyperinflationen
-var den en million procent, ikke? -Jo.
På et tidspunkt var det billigere
at tørre sig i enden med sådan en seddel
end at bruge et stykke toiletpapir.
-Det var billigere. -Kostede det mere?
-Så folk bestilte kaffe. -Ja.
Og de betalte straks,
for ellers ville prisen stige.
Nå...
Det var nok finanser.
-Vi har 45 kg sølv... -Ja.
...og 50 millioner dollars.
Vi har det godt.
Vi startede vores reparerede sølvmaskiner
og kørte ud af byen,
ret overbeviste om, at ingen byer har bedre veje.
De lilla træer er mageløse.
-Er det Jacaranda-træer? -Ja.
Se. De er smukke.
Se lige.
Det er den smukkeste boulevard med træer, jeg har set.
Mere Jeremy på kort-tjeneste
satte vi vestpå på et fremragende asfaltbånd.
Vejen er god, landskabet er godt. Tingene er gode.
KRYDSENDE DYR
I timevis virkede rejsen problemfri.
Og den fortsatte problemfri, indtil jeg stoppede og tjekkede kortet.
Og så var den ikke problemfri længere.
-Lort. -Hvorfor stoppede du?
-Godt nyt. -Fortæl.
Rigtig gode nyheder.
Jeg ved præcis, hvilken vej vi er på.
Og der er dårligt nyt.
-Ja? -Det er den forkerte vej.
-Hvad? -Vi er på den forkerte vej.
Hvem vidste, hvor vi skulle hen?
Jeg... Var det...
-Det var mig. -Nej, det var en anden.
-Ikke mig, vel? -Hæng jer nu ikke i,
-hvem der drejede hvorhen. -Det var dig.
-Det var mig.
Så du sendte os den forkerte vej ud af Harare.
-Vi skal vestpå. -Ja?
-Vi kører nordpå. -Vi kører nordpå.
Vi har et valg.
Vi kan køre helt tilbage til Harare.
Niks.
Og dreje der, som vi skulle.
-Okay. -Eller køre nordpå...
-På den forkerte vej. -Ja.
Hvis vi kører nordpå, når vi på et tidspunkt Zambezi.
Det er grænsen til Zambia. Stor flod. Ikke til at overse.
Drej til venstre, så kører vi vestpå.
Det er sandt, for floden løber sådan,
og vejen løber sådan.
Sådan er det.
Efter at have fordøjet, at i stedet for at gøre det her,
havde vi gjort det her...
...kæmpede vi os videre.
Jeg tror, vi når til Zambezi-floden inden aften.
Vi kan campere ved Zambezi-floden.
Hvor fedt ville det være?
Men så...
...løb vi tør for asfalt.
Gud, nej!
Gud, lad det ikke være et vaskebræt. Gud! Det er det.
Drenge, der er 65 km til floden nu.
Femogtyve kilometer.
Nej, James, 65. Seks-fem.
-Femogtres? -Ja, desværre...
Sådan cirka, ja.
Nej, de holder aldrig.
Gud, det var slemt.
Vent. Jeg stopper. Hvad...
Venner, jeg bryder sammen.
Det er okay. Min er fin.
Gud, jeg kan lugte brændstof.
Første job er at tage noget hvidt på,
forti Tsetse-fluer tiltrækkes af sort og blå.
Lort.
Min benzin løber ud.
Åh nej. Det er slemt.
Det er brændstofslangen, og det er brændstoffet.
Det er... Tak.
Hvad jeg kunne...
Er det benzin, der løber ud?
-Ja. -Er det en god idé?
-Ja. -Tak.
Gider en af jer stå her og sætte en finger på?
-Næ. -Nej.
Forklar, så jeg forstår...
Den er faldet af. Slangen fra benzintanken
op til motoren går hertil...
Så der må være et rør...
Er den knækket?
-Den faldt af. -Hvorfor hjælper du?
Hammond skal overleve, ellers kan han ikke være Buttons
-i stykket, vel? -Hold op!
Hold nu op!
Nej, vi vil ej.
Hvor mange år går der mon, før han spiller Buttons
-i Swindon Wyvern? -Et år. Ja.
Nej, jeg tror, at hans stolthed...
Han er stolt nok til at holde i to år.
Det her bliver sendt i 2024...
-Ja. -Så det bliver 2025,
sikkert Guildford.
Jeg er drivvåd af benzin.
Guildford er ret stort.
Ja, det er på Swindon Wyvern,
-han ender. -Foran 200.
Her er rollebesætningen. Ainsley Harriott,
Laurence Llewelyn-Bowen, Julian Clary, Hammond,
-det er en stjernebesætning. -Gloria Hunniford og...
Og i bunden:
"Og Richard Hammond som Buttons!"
Efter hans hæderkronede karriere
-i verdensomrejser. -"Richard Hammond fra tv."
Ja, for han har lavet nok programmer
til at være Richard Hammond fra tv.
Vi kommer og ser dig.
Jeg vil sige...
Til din debut vil der være to ældre herrer
-på første række. -Hver aften.
Jeg hader pantomimer, men den skal jeg se.
Tænk på alle de bonuspoint, vi får.
-Gud. -Med en søndagsmatiné
kan du få et program.
Med den forudsigelse, at det ikke er sidste gang
foran en ødelagt Capri,
tog jeg min egen anti-Tsetse-flue-trøje på.
Røret hernede...
Og så så jeg noget i krattet.
Halløjsa.
Jeg har en kølerfigur.
Kan I huske den gamle Lancia?
-Se! -Fremragende.
Ja.
Snart var Buttons på farten igen.
Jeg tjekker brændstofmåleren. Jeg har tabt en del.
Og med 50 km tilbage blev vaskebrættet så hårdt...
...at det endda påvirkede den normalt skudsikre Stag.
Vinduesviskerne er begyndt af sig selv.
Hold op, vinduesviskere!
Hold op med at viske, I gummiskiderikker!
Det var, som om vaskebrættet, vores nemesis de sidste 20 år,
vidste, at det var sidste chance for at knække os.
Den er på fuld. Hvad i alverden er der sket her?
Jeg har ingen speederkontrol.
Jeg rører ikke speederen,
og vi kører bare.
Jeg bruger den til at løfte speederen.
Det er virkelig begyndt at ødelægge min Lancia.
Og mig. Gud.
Åh, nej!
Men på trods af deres høje alder holdt vores biler, indtil...
...vi nåede Zambezi-flodens bred...
Gud.
...hvor Moder Natur havde forberedt noget af en modtagelse.
Det er ikke dårligt.
Efter middagen fik vi en lækker dessert.
Cheesecake.
Og eftersom det var Zimbabwe...
Vil I have guld på?
-Ja tak. -Ja, faktisk.
Jeg købte det i Harare.
Det skønne er, at ens lort er gylden næste dag,
-og værdifuld. -Sandt.
Det er bare ekstravagant. Tak.
-Nu er jeg mere værd. -May?
-Ja tak. -Tænker man over det,
dyrker de alt her, og så graver du et hul i jorden
til din dessert. Hvilket er guld.
Det giver mig en idé.
Skal vi ikke smelte vores sølv
og lave gaver til at tage med hjem?
Af vores souvenirsølv?
Bare lave en form.
Foreslår du kunsthåndværk?
Hvad kan vi ellers lave? Den er 18.20.
-At drikke er fint. -Ja,
men du ender med at slås med en bavian.
Den slags gør du altid.
I en dyb glædestilstand
byggede James hurtigt det fornødne til at smelte sølv.
Han er victorianer.
-Meget glad. -Så glad.
Og to små drinks senere
så tingene ret godt ud.
Sådan, venner.
-Se lige. -Nøj!
Så nu kan vi lave alt. Alt, hvad vi kan støbe.
-Ja. Du laver et hul i noget... -Ja.
...hælder det i, lader det størkne...
Og så har du en sølv-ting.
Ja. Så kom da.
Lad os begynde, de herrer.
Jeg reparerer min speeder,
og så laver jeg noget af sølv.
Nej, jeg laver formen, hælder sølvet i, lader det størkne.
-Præcis. -Og mens det størkner,
reparerer jeg min speeder.
Velkommen til den ordnede tankes verden.
Næsten morgen var Zambezi-flodens bredder fyldt med en masse forskellige dyr
og Roger Moore.
-Har du fået det syet? -Jeps.
-Hvis mål brugte du? -Jon Bon Jovis.
Det var lidt ambitiøst.
I kender det, når lægen siger:
"Hvor meget drikker du?" Og når folk siger:
"Hvad er dine mål?"
"75 i livet, 100 om brystet". Jeg løj.
Har du set, hvad han har gjort?
-Hvad? -Meget flamboyante knapper.
Ja. Han nærmer sig rollen.
Kan vi gå videre fra hans skrædder-faux pas?
Er det ikke storslået?
Er det dit sølv?
-Ja. -Forbløffende, ikke?
Hvorfor har ingen gjort det før?
Dit rat af solidt sølv,
det vejer et ton mere.
-Faktisk... -Det ser fedt ud, ikke?
Ja, apropos bling... Kølerfigur.
-Er det køleren? -Nej, vel?
Nej, men... Men det er køleren.
Den sidder bagved. Så er det et motordække
og ikke en kølerhjelm.
"Motordækkefigur" lyder forkert...
Det er en fin figur.
-Genialt. -Fremragende.
-Se. -Den sidder forkert.
Det er en impala på en Montecarlo. Så jeg er en Chevrolet-reklame.
Er det ikke sært, hvad der giver mening?
-Hvad? -Den gør ikke.
-Ja, jeg så den lige. -Ja. Kom og så.
Stuart Little-spoiler, folkens.
-Bredden. -Ja, jeg havde ikke mere sølv.
Det er Stuart Littles spoiler.
Men vi har mere sølvpynt
på vores biler. Må jeg foreslå noget?
Hold floden til højre.
Det er ikke en udfordring.
Det er intet problem nu.
-Og vi ved, vi kører vestpå. -Ja.
Og hvis vi kører vestpå, når vi den anden side af Zimbabwe.
Og at vi vil se godt ud imens.
Stort bremsespor.
Et stort bremsespor på Zambezi.
Det er måske mit sidste bremsespor på tv.
Det er sært at tænke på,
for alle gør alt i deres liv
for sidste gang på et tidspunkt.
Sidste gang, du springer ud fra en båd, sparker til en fodbold,
sidste gang du har sex,
men du ved ikke, du gør det,
at du gør det for sidste gang.
Så jeg vil huske det bremsespor.
Efter en livlig morgentur...
...kom vi tilbage på asfalten,
der havde gule striber og det hele.
Det her er ligesom Stelvio-passet.
Sikken vej!
Og den lille Montecarlo labbede den i sig.
Jeg har sagt før, at skal man opdage Afrika,
skal man bare have en Lancia.
Den sprang ud af gear.
Gud, den er tilbage.
Det banker og dunker godt bagi, kan I høre det?
Jeg elsker den lyd.
Og alle jer unge i dag med jeres elektriske biler,
det vil I aldrig opleve.
Der er mange grunde til, at vi pakker showet sammen.
Men for mig er en af de store,
at el-biler ikke interesserer mig.
De er hvidevarer. De er vaskemaskiner,
mikroovne. Og den kan man ikke anmelde.
Man kan ikke nyde dem.
De er noget lort.
Venner, jeg har gjort noget for første gang i mit liv.
Onaneret på tv?
Værre. Jeg har taget et par kørehandsker på.
Hvorfor det?
Mit sølvrat er fedt,
men det bliver ret varmt i solen.
I kørte videre ad en skøn vej,
indtil den skønne vej stoppede.
Din kæmpe spade.
Det er en sø.
-Ja. -Er det?
-Jeg så den på... -Du laver sjov.
Jeg så den på kortet.
Jeg antog, at der var en vej rundtom. Men nej.
-Hvorfor er der ingen vej? -Åh gud.
Vent. Du tog fejl i Harare
om vejen, det ved vi.
-Ja. -Der var to. Du valgte forkert.
-Og så tvang du os videre. -Smukt, men...
Det er Nürburgring, den sidste del.
Sidste del var god, men den vidste sig at være enden.
Vi kan ikke dreje til højre, for det er Zambia.
-Ja. -Vi kan ikke dreje til venstre.
-Der er ingen... -Ingen vej.
-Der er ingen vej. -Nej.
Så...
-...vi flyder bare over. -Vær nu ikke...
Vi har lavet nok bilbåde, bådbiler,
-tømmerflåder, oppustelige... -Vi skal ikke bygge både.
-Det virker aldrig. -Nej.
-Jeg har en bedre idé. Køb en båd.
Tre både.
Til bilerne.
-Præcis. -Købe både?
-De har både. Se. -Det er folks både.
Vi køber dem. Jeg har kassen.
-Ti trilliarder. 50 milliarder? -Hvorfor ikke?
Jeg har 50 milliarder til.
Hundrede... 350 milliarder.
Firehundrede milliarder.
Ti trilliarder, 400 milliarder og 20.
Det her er idiotisk.
Nå, vi køber en båd.
BÅDE TIL SALG
Efter at have set de lokale bådpladser...
...mødtes vi med vores nye køb.
James havde købt en gammel sardinkutter.
Jeg havde købt en vand-hatchback,
og Jeremy havde selvfølgelig købt et flydende barskab.
Du har købt en bar.
-Det er også broen. -Javel.
Man styrer fra baren.
Da vi havde lastet bilerne...
-Jeremy! -Mødes vi på HMS Sardin
til en kort-snak.
Er det søkort?
Nej, et vejkort.
Ja. Til søs med et vejkort.
-Så der er søen. -Ja.
Vi skal...
Hvad?
-Der er søen. -Ja, der er søen.
-Hvad er det? -Åh, for fanden.
Det er resten.
Ja...
...den fører derhen.
Okay.
Det er 290 km.
Det er 281 km.
-Ja. -Så er det okay.
Gudskelov for de sidste otte kilometer.
Det er verdens største menneskeskabte sø.
Jeg er oprigtigt ked af det. Jeg havde ikke kigget...
-Se, I kan se problemet. -Ja...
Vi har kørt... Jeg har kun brugt det kort.
Jeremy, vi kan godt se problemet.
-Ja. -Det peger på kortet.
-Kortet er præcist. -Intet problem.
Du så ikke den anden side.
Det var foldet, så man ikke kunne se.
Hvor hurtige er jeres både?
Sikkert ikke særlig hurtige.
Sikkert et raskt gåtempo.
Hvis de sejler ti knob,
-hvilket jeg tvivler på. -Vi siger 16 km/t,
så er det 18 timer.
Hele natten.
Ja.
Jeg researchede lidt mere,
og det var heller ikke klogt.
Det bliver værre.
Hvorfor?
Gæt, hvor mange krokodiller der er.
Det ved jeg ikke.
Et sted mellem 100 og 250.000.
Krokodiller?
For to uger siden skød de en menneskeæder.
Vil I se den?
-Jøsses... -Se den.
Kan de blive så store?
Den æder båden.
I snit dræber krokodiller 47 mennesker om året.
Og her er ikke særlig mange mennesker.
PAS PÅ KROKODILLER
Med den dystre tanke...
...satte vi ud...
HMS Spritstiv er på vej.
...under søens beboeres vågne blik.
Jeg tænker ikke på det som vand, men som en solid klump krokodiller.
Ja. Sikkerhedstjek udført.
Jeg kan kun tænke på én ting.
Jeremy har vist allerede skænket sig en drink.
Hr. Langsom sejler HMS Øko.
Sikken møglarm.
Det er enestående, at i 1955
eksisterede det her ikke, det var bare Afrika,
og briterne kom og sagde: "Vi bygger en dæmning
"over Zambezi-floden
"for at skabe hydroelektricitet til Zambia og Zimbabwe."
Og det her var resultatet.
Den største menneskeskabte sø, som verden nogensinde har set.
Vi har gjort nogle dumme ting i vores tid, men jeg nyder virkelig det her.
Jeg sejler på en bar med en Lancia på.
Og jeg har mange drinks at komme igennem.
Faktisk så mange, at jeg inviterede Buttons og Greta Thunberg over...
...til at dele byrden.
-Det ser godt ud. -Mine herrer...
Jeg har et bredt udvalg af drinks fra 1970erne,
inklusive den yderst savnede Galliano.
-Dejligt. -Lækkert. Det er en tidsrejse.
-Gin og tonic, hr.? -Meget gerne.
Så gerne. Og Chablis til Dem?
Tak.
Is og en skive guld, måske?
Det ville være vidunderligt.
Så hvis man hopper i,
bliver man ædt af en krokodille.
-Ja. -Jeps.
Og jeg kan ikke tænke på en død, jeg ville nyde mindre.
Ja, det er ikke smerten... Eller nej.
-Det er smerten. -Ja.
-Men det er ydmygelsen. -Det er ydmygelsen.
Krokodillen kommer forbi, du er der og dingler med fødderne i vandet
og tænker på et liv fyldt med håb, forventninger, kærlighed og drømme,
tanker om universet. Krokodillen siger:
"Den tager jeg." Bum. Væk.
Jordnødder på en bar...
Du får en drink, ser nogle jordnødder,
du tager et par og...
-Lidt mere... -Det er, hvad du er.
Ved du, hvad der gør det værre? En krokodille er forhistorisk.
Den var venner med T. Rex.
Den er 250 millioner år gammel,
og menneskeheden er, hvad, 200.000?
Og civilisationen er kun omkring 6.000 år gammel.
Så alt fra de første hulemalerier
hele vejen op til i dag, i evolutionens tidsrum,
Det er sket, mens krokodillen har krydret røv.
Efter en times tid med druk og snak og sejlads,
men mest druk,
begyndte samtalerne at skride lidt.
Jeg har...
...trekvart flaske vodka, en halv flaske gin... Nej.
Det er ikke gin. Hvad er det? Jeg kan ikke se.
Det er en blandet brandy, og her har jeg også en blended whisky.
Hammond, din båd er smuttet.
Mit pas er på den.
Skal jeg?
Så må du forlade min bar. Jeg...
Vil du med? Eller blive her?
Vi manøvrerer op til min,
og så hopper jeg over på den.
Så er det nu. International redning.
Vær sød at fange min Capri.
Jeg gør mit bedste.
Ikke falde i.
Krokodiller. Den sikre død.
-Jeg lod ginen stå. -En til, før du går?
Ja, meget gerne.
Vi fortsatte vores lange rejse, og da mørket faldt på,
indså vi, at vi var lidt sultne.
Så for at fange noget aftensmad, sænkede James sine sardinnet.
Og...
Så er vi på dybden.
Det gør ikke noget, hvis det bare er almindelige fisk,
men jeg vil gerne have sardiner.
Der burde være sardiner. Det er en sardinbåd.
EN HALV TIME SENERE
Sådan.
Pis.
-Jeg er hundesulten. -Ja. Jeg er også sulten.
Nej, jeg er mere end sulten.
-Det er chips, er det ikke? -Jo.
Det er chips.
Og som om det ikke kunne blive værre...
Nu er jeg løbet tør for is.
Så vi fyldte vores glas med varme drinks.
Og drevet af det, chips og nogle vemodige minder,
sejlede vi videre.
Det bliver en lang nat.
Ikke vores første.
Normalt er det ikke er vores sidste.
Måske er det det.
Hold op med at sige den slags, Richard.
Sikke et job det har været. Sikke en karriere.
TOLV TIMER SENERE
Hej.
Det var en lang nat, en meget lang nat.
Jeg er døv.
Der var dog nogle gode nyheder.
Små blå prikker. Det er os.
Vi nærmer os enden af søen.
Og fordi vi nærmede os kysten,
var vi omringet af vores mavesure venner.
Hvilket gjorde beskeden fra vores instruktør
på en kamerabåd endnu mere bekymrende.
Neil til Hammond. Du har et problem med din båd.
Din båd er ved at synke, Hammond.
For helvede da! Du synker bagtil, Hammond.
-Sejl i land. -Hvad?
Giv hende noget kraft. Fuld kraft.
Til venstre. Til venstre.
Gentag.
Til venstre.
Men du er helt sikkert på vej ned.
Ja, min motor går under.
Høj fart.
Du reddede Capri'en.
Jeg har kun lige hørt det for motorstøjen.
Hvad er der sket?
Hans båd var helt sikkert ved at synke bagtil.
Hele bagsiden af hans pontoner var under vand.
Prøv ikke at komme herind.
Jeg kom over sandsække. Jeg hamrede bare lige over
og ind på lavt vand.
James og jeg ankom til et andet sted langs kysten.
Der er en rampe.
Og da vi alle var gået i land...
Jeg er helt sikkert ankommet.
...indkaldte jeg til endnu et kortmøde,
for i løbet af natten havde jeg fået en hjernebølge.
-Vi har lige krydset Kariba. -Ja.
Når vi når til grænsen her, krydser vi den.
Vi er sejlret helt til Zimbabwe, hvilket var planen.
-Ja. -Og er færdige med programmet.
Godt gået af os i vores tre usandsynlige biler.
Men på den anden side af grænsen ligger Botswana.
Så hvis man bare vender kortet om, hvilket jeg har lært at gøre...
-Godt gået. God teknik. -Ja.
Hvis du ser efter, er det Makgadikgadi, ikke? Saltvidder.
Og der er Kubu Island, og det var der, vi begyndte.
Det var der, vi lavede vores første program for 17 år siden.
Vi har altid sagt,
det er et af vores yndlingssteder, vi nogensinde er stødt på.
-Og der, Baobab-træerne er. -Ja.
Jeg vil gerne slutte af der.
Ja, det er rigtigt.
Og det er kun... Det er kun, hvad...
-...omkring 200 kilometer. -Okay. Ja.
Jeg er frisk.
Så vi slutter programmet her.
Og vi afslutter The Grand Tour... der.
Det er en storslået idé.
Det er passende.
Med vores nye plan på plads satte vi kurs mod grænsen
i god stemning.
Det er vidunderligt, seere. Vi er tilbage på rigtig asfalt.
Solen er ikke over mit hoved, så mit rat er ikke blevet varmet op.
Jeg elsker det her øjeblik.
I bagagerummet!
Men et par kilometer senere fik hyggen en brat ende.
Jøsses.
Gud. Det her bliver et helvede af huller.
Åh, nej! Jeg tror ikke, at mine dæk overlevede det.
Hullerne, som var næsten lige så slemme som dem i England,
var ikke godt nyt for den mest skrøbelige bil her.
Lort.
For første gang overvejer jeg seriøst,
om bilen kan klare det.
Og om den når frem.
For fanden!
Der er noget helt galt med bagakslen.
Det lyder som en pose bestik.
Jeg bør lige tage et hurtigt kig
for at sikre mig, at akslen ikke falder af.
Nyhederne fra min undervogn var ikke gode.
Nå.
Sådan. Det er en støddæmper.
Den er ikke forbundet i den ende.
Ja, jeg kan godt se problemet.
Når den kommer op...
-Ja. -...den var på vej op,
så slår den hul.
-Har du faktisk lavet huller? -Ja.
Så jeg er nødt til at køre uden.
Denne unge fyr siger, hvis det havde været ham,
havde han købt en 2,8 Injection,
ikke 3L GXL.
-Gør han? -Ja.
Den har en meget stærkere aksel.
Ærgerligt nok måtte den anden støddæmper også tages af.
Kan den køre?
Så du kører bare på bladfjedre?
-Ja. -Det er præcis det samme
-som middelalderens oksekærrer. -Ja.
Men for Jeremy og mig var det meget mere underholdende
end en oksekærre fra middelalderen.
Jeg kører galt!
Men hvis du gerne vil vide, hvad en støddæmper gør,
forhindrer den biler i at gøre sådan.
Ja, jeg er stadig med.
På trampolin for Storbritannien...
...er det Richard Hammond fra Ross-on-Wye.
Trist nok fik Fords hoppende underholdning snart en ende,
fordi Zimbabwe ændrede sig igen,
og vi kunne ikke længere se det.
Gud.
Jeg kan ikke få vejret.
Okay, alt er nu dækket med et lag af kulstøv.
Fordi vi er i et kulmineområde.
Det er derfor, alle træerne og alt andet er sort.
Kom nu.
Hvis det er sådan her hele vejen til grænsen, så er det bare ærgerligt.
Og så gennem det kvælende støv
så jeg, hvad der kunne være vores redning.
Vejen er utålelig. Er I ikke enige?
Den er ret slem.
Siden vi kørte af bådene i morges...
-Ja. -...er jeg blevet rystet i stykker.
Min bil falder fra hinanden.
Det er også en særlig virulent type støv.
Og jeg kigger på det her.
-Hvad? -Det er da ikke ujævnt, vel?
Det er en jernbane.
Så hvorfor ombygger vi ikke vores biler til at køre på jernbanen?
Vi har gjort det før.
-Ja. -Vi har gjort det før.
Hvilken anden gruppe af fyre kan faktisk sige med erfaring,
-at det kan gøres? -Vi har gjort det.
Vi må tjekke togkøreplanerne.
Den slags er virkelig vigtigt.
Vi skal også finde et værksted til at foretage ændringerne,
-vores biler kræver. -Det kræver en stor by
og maskineri.
Vic Falls er ikke langt væk.
Det er ikke vores.
Fremragende!
Fortsæt bare. De er ret tilfredse.
Så du har tikladt de lokale fjolser.
Jeg kaldte ham et pikhoved.
De kommer for at tæske dig.
Nej.
-Hej, folkens. -Hej, alle sammen.
-Hej. -Vi er i vejen.
Det er en traditionel engelsk hilsen.
Det er fint. Det her er dit hjem.
-Hvordan går det? -Rart at se dig.
-Rart at møde dig. -Hej.
Da Kofi Clarkson havde genoprettet de diplomatiske forbindelser...
...satte vi ud på vores omvej til Victoria Falls.
Og nu...
...står alt i flammer.
Gud, der er faktisk ild i det hele.
For hulen da.
Vi har nogle forhindringer i dag, ikke?
Da vi havde nået Vic Falls,
vendte vores tanker sig til spørgsmålet om indkvartering.
Og da den nærige hr. Wilman ikke var med...
VELKOMMEN TIL VICTORIA FALLS HOTEL
REGISTRERET HOTEL
VERDENS FØRENDE HOTELLER
-Godeftermiddag. -Tak.
Må vi bede om tre suiter, tak?
Og hvis du kan sende min skrædder op, tak.
Det er det, Bond altid siger.
Og efter at vi havde vasket kulstøvet ud af vores ører,
fandt vi et værksted... og satte musik på.
Et par dage senere var arbejdet færdigt,
og vi mødtes på den lokale banegård for at sammenligne vores konstruktioner.
Overraskende enkel opgave.
Jeg har sat forhjulene i en slags fodertrug,
som har små jernbanehjul i bunden. Okay?
Bagtil driver baghjulene den slags bæltesystem,
som så driver jernbanehjulene.
Det er enkelt og elegant.
I modsætning til det.
Ja. Lad mig forklare. Min er ret kompleks.
I er nok ikke interesserede,
men det er baseret på de dieselhydrauliske lokomotiver i Vestengland.
Det er et hydraulisk drev. Motoren driver blot en pumpe,
som oplader det hydrauliske reservoir som driver hjulene
og giver et enormt drejningsmoment ved stilstand fra nul omdrejninger.
-Hvordan fungerer det? -Sådan.
-Vent. -Jeg forstod det ikke.
James, hvad fanden er det?
Jeg advarede dig.
Du godeste. Der er en hel... Hvad er alt det der?
Det er en hydraulisk pumpe.
Det er et hydraulisk reservoir. Der er rør.
Der er trykmålere til at advare dig.
Advare dig?
Hvordan ser du dem, når du kører?
Bare de passer, når jeg starter.
Din andenpilot er en giraf.
Pointen med det hydrauliske system er transmissionen.
Det er sådan, de byggede lokomotiver. Så det er gennemprøvet.
Det ligner ikke ét.
-Den ligner en Triumph Stag. -Det gør den.
En Triumph Stag på en skrotplads.
Jeg ser The Flying Scotsman.
Det er ikke hydraulisk,
-men damp. -Gik det i opfyldelse?
-Nej. -Nej.
Din ser nemmere ud end min.
Du behøver ikke gå derhen. Se rullerne.
Baghjul drejer ruller, ruller drejer hjul. Den kører.
-Færdig. -Så det er en rullende vej?
Ja, ligesom et løbebånd.
James, Hammond og jeg har bevist, at der er en nem måde at gøre det på.
Men I skal bruge kobling, speeder og bremse.
-Jeg skal bare... -Næsten ligesom i en bil.
Ja, men det er et lokomotiv.
Jeg skal bare indstille omdrejningerne
og så bevæge håndtaget frem og tilbage,
det, der var interessant ved lokomotiver for os,
der voksede op med damp.
-Skal vi gøre det? -De vil savne mig,
når jeg er væk om et par dage.
Vi gik ombord på vores tog,
klar til start.
Det hydrauliske tryk stiger.
Toget afgår nu fra perron 1 i Montecarlo-ekspressen,
direkte forbindelse til Botswana.
Så starter vi.
Jeg kører!
Og det virker.
Så er vi i gang.
Hvad?
Nej, jeg er i...
Den laver meget autentiske toglyde. Hørte du den lille gu-tung gu-tung?
Åh gud.
-Jeg er kørt af sporet. -Åh nej.
Jeg må bakke for at se, hvad hans problem er.
Ja. Montecarlo-ekspressen kører frem og tilbage. Se lige der.
Sikke en maskine, jeg har bygget.
Det betød, at både James og jeg var kørt af sporet...
Men det kunne være værre.
For fanden
Så det hjul drejer den vej, som drejer de hjul
den anden vej,
hvilket betyder, at den kører modsat retning af de hjul.
Ja.
Heldigvis havde vi ikke forladt stationen,
og der var en telelæsser til at hjælpe med vores problemer.
Jeg løfter den op og vender den,
så når den kører baglæns, kører den fremad.
Så det betyder, at jeg nu har...
...fire bakgear, der får mig til at køre fremad.
Ja. Og nu skal jeg bare...
sætte den på sporet igen.
Intet problem. Alt er under kontrol.
Og da vi alle var tilbage på sporet,
tog vi afsted igen.
Er det ikke sjovt? Du laver en lille fejl, en fejlberegning,
og så er dit liv sådan.
Selv om Hammond ikke bragte meget værdighed til situationen,
var det stadig en særlig stund.
For nu var vi på Grand Tour
på en af verdens mest ikoniske jernbaner.
Det er bemærkelsesværdigt, at vi i dag ikke kan bygge jernbaner i Storbritannien
fra London til Manchester,
mens nogen for 150 år siden sagde,
"Lad os bygge en jernbane fra Cape Town til Cairo,
"11.000 km på tværs af Afrikas rygrad."
Og de sagde: "Ja, det kan vi godt."
Og så sagde nogen:
"Men der er en kæmpe slugt i vejen."
"Det er lige meget. Her er, hvad vi gør.
"Vi bygger en bro i Darlington,
"sender den dertil, samler den, og så passer den." Og det gjorde den.
Og her er den.
Gud.
I en Lancia Montecarlo...
...på Victoria Falls-broen.
Vi er 130 meter over slugten.
Lad os lige tage et øjeblik.
Jeg kommer helt sikkert til at savne den slags ting.
Efter at have afkrydset dette uventede øjeblik på ønskelisten...
...tøffede vi afsted, fast besluttet på at nå vores mål.
Så hvis vi kan bruge jernbanen nu
til at få os forbi den slags kulmineområde,
ja,
så er den hjemme.
Jeg tog Orientekspressen med min kone, Mindy.
Vi havde det fantastisk.
Det ligner meget.
Det her er mere behageligt end vejene, ikke sandt?
Og for første gang
har jeg kunne set udsigten
og ikke vejen forude.
Ja, jeg ser udsigten forsvinde.
Kan vi kalde dig Den Desorienterede Ekspres?
Mens vi snakkede, havde jeg bare en lille ting i tankerne.
Jeg er blevet forsikret om, at intet tog kommer i den anden retning.
Men sæt der gør?
Det er en af de ting, du ikke kan få ud af hovedet,
når du er på en enkeltsporet jernbane.
Og så fik det problem fik selskab af et andet.
Jeg har en advarsel om høj temperatur her.
Jeg tror ikke, at min motor køler helt som den burde.
Kan det være, at jeg har omdannet min bil til et tog?
Min løsning var at løfte motorhjelmen og så kalde på mine gamle venner,
fart og kraft.
Den viser 65 i timen.
Vi kører ikke 65, men det står der.
Luftstrømmen er god ved denne hastighed. Meget god.
Okay, mit højre ben er følelsesløst nu.
Midt på eftermiddagen
var vi sikre på, at vi faktisk havde opnået noget.
Jeg tror, vi er forbi enden af den støvede vej
-med alle de hårde ting. -Ja.
Vi er helt sikkert forbi kulminen.
Vi holdt derfor ind til siden ved en jernbaneoverskæring
for at udføre et job, som vi har undgået at tænke på.
Hvordan får vi dem af?
Det kommende godstog kunne gøre arbejdet for dig.
Men først skal du...
-...bruge en svensknøgle... -Og tage låsene af...
Jeg bruger ikke en svensknøgle.
-Løsn hjulmøtrikkerne. -Hvorfor ikke?
Fordi det er en charlatans værktøj.
-Hvad? Du mener ikke charlatan, vel? -Jo.
Mener du en, der kun har ét værktøj i stedet for 300?
-Løsn låsemøtrikkerne... -Hvad taler du om?
Hvad er det?
Det er en låsemøtrik.
Den her nøgle er alt for stor...
-Den passer ikke. -Vi skal ikke
på samme plejehjem, vel?
Nej.
Så længe det ikke er obligatorisk efter det her...
Han ville slette vores numre, når vi er færdige.
"Okay, og vi er færdige, slet." Nu er de væk.
Gud.
Det er let. De står sammen.
Verdens mindste idiot.
Verdens største...
Det er også sandt.
-Det er det. -Det er ingen løgn.
-Jeg har fået en idé. -Gud.
Lad os vise et billede, hvor der står "15 minutter senere..."
Jeps.
...så holdet fjerner dem,
-og så... -Tager vi æren.
Som om vi har gjort det.
Og så har vi en voiceover...
"Snart var bilerne var væk fra jernbanen."
15 MINUTTER SENERE
Snart var bilerne var væk fra jernbanen.
Og da grænsen til Botswana kun var knap 60 kilometer væk,
havde vi næsten fuldført vores mission.
Og for det havde vi tre små helte at takke.
Jeg er forbløffet over, at Ford Capri'en stadig kører. Det er jeg virkelig.
Men jeg er mere forbløffet over Stag'en og Montecarloen,
fordi alle, der ved noget om biler, ville sige:
"De to er de mest upålidelige biler, der nogensinde er lavet,"
og her kører de afsted.
Og vi gemte virkelig det bedste til sidst.
STEDER, VI HAR VÆRET
Fordi Zimbabwe har været den perfekte kulisse
til vores sidste motoreventyr.
Fantastiske, fantastiske biler,
der har overlevet dette fantastiske, fantastiske land.
Det var det.
Triumph Stag.
Overophedning, min bare!
Flot klaret, Lancia.
Jeg kan rent faktisk se toldposten.
Din fantastiske lille bil. Du har gjort det.
Før vi gik op til kontrolposterne, stoppede vi for at reflektere.
Vi har krydset Zimbabwe.
-Og man ville ikke ane det. -Nej.
"I de her biler?"
Ja.
-Jeg vil meget gerne beholde den. -Ja.
Jeg ville faktisk elske at beholde den.
Vi skal bare bruge tre poser.
Jeg mener, jeg tror, den kan repareres. Det er bare...
Det tror jeg, min kan. Den skal skilles helt ad.
Nå, men hør her, vi må fortsætte, for vi er åbenbart færdige med programmet.
-Nu skal vi afslutte showet. -Det hele.
Så...
Hvad?
-Hvad? -Vi har et lille problem.
-Hvad? -Det er sølv.
-Åh, ja. -Vi skal over grænsen.
-Sølvet. -Vi kunne... Vi har alt sølvet.
Hvis vi kører over med det, er det smugling.
Ja, det er det.
-Skal vi fjerne det? -Nej.
-Nej, det ville... -Det er vores.
Du kan bestemt ikke.
Du ville ikke have mere downforce.
Hvad gør vi så?
-Med stil? -Med stil.
-Slap af. -Det er måden.
Så godt som gjort.
TOLD
Hej.
Hvordan går det?
Godt. Dig?
Har du noget at deklarere?
Nej.
Kan du træde ud?
Ja.
Han prøver at se normal ud.
Kan du åbne motorhjelmen?
Gå ikke om bag hans bil.
Okay.
Tak for samarbejdet.
Du kan bare køre.
Mange tak.
Tak.
VELKOMMEN TIL BOTSWANA
Ja!
Jeg lader bare, som om jeg er en stille,
blid,
elendig fyr,
jeg vil bare ikke være mit muntre jeg.
-Goddag. -Goddag.
-Hvordan går det? -Godt.
Du har nået Pandamatenga
kontrollen til Botswana.
Hvad?
Du er ved Pandamatenga...
Åh, ja.
...grænsekontrol til Botswana.
Ja.
Har du noget at deklarere?
Nej.
Kan du åbne bagagerummet?
-Kan du gå med? -Jeps.
Det lover ikke godt, vel?
-Tak. -Det var så lidt. Tak.
Nyd Botswana.
Og mor dig.
-Det vil jeg. -Tak.
Det gik skidegodt.
Kan du åbne motorhjelmen?
I vil se, at dette er den originale Stag-motor
og ikke den transplanterede Rover.
Åbn døren for mig.
Der er en hel en masse tomme dåser.
Okay.
Luk bare døren.
Tak.
Lort, rattet er varmt.
Ikke tiltrække opmærksomhed.
Tak.
Styr med knæene.
Vi tre smuglere var nu på vores sidste køretur sammen.
På vej til vores yndlingssted...
...i hele verden.
Vi har rejst tusinder og atter tusinder af kilometer
og har haft tusinder og atter tusinder af eventyr.
Og vi ender, hvor vi startede.
Jeg troede aldrig...
...at vi sammen ville fortsætte...
Så længe, som vi har.
Jeg var begejstret, da jeg fik jobbet for længe siden.
Meget.
Men jeg ventede ikke, at det voksede til...
Et karriere-og livsdefinerende eventyr og lejlighedsvis
næsten karriere- og livs-endende eventyr.
Jeg erkender, at det bliver svært
at ende det her.
Det bliver det.
Toogtyve år,
mere end en tredjedel af mit liv.
Det kommer til at ramme mig på ganske små måder,
men min grønne taske.
Jeg har en grøn taske, som jeg har brugt siden den første rejse i Botswana.
Den er med i programmerne,
men ingen andre steder.
Hvad skal jeg gøre med den?
En dag vil jeg finde den i skabet, hvor vi har taskerne,
og jeg vil tænke: "Åh, ja."
Og så kommer det.
Men jeg håber...
...at vi har givet jer lidt glæde.
Flere kilometer længere fremme brød Hammond sammen igen.
Min bil starter ikke.
Og selv om dette var vores sidste køretur nogensinde,
følte vi os forpligtet til at reagere på den sædvanlige måde.
Vi efterlader dig til ulvene.
Og da asfalten var ved at ende...
...besluttede jeg at give min livlige lille twin-cam et sidste spark.
Okay, nu er vi endelig på vej gennem bushen til Makgadikgadi.
Sandveje. Dem kan jeg huske. Gud, hvor var de gode.
Så behagelige.
Hvad helvede?
Nej.
For fanden da!
Det er min bil.
Det er min bil fra det første program.
Det kan ikke være James' Mercer.
Jeg kan ikke tro det.
The Light Bite Cafe.
Det er forbløffende. Jeg er lidt...
...grådkvalt.
Vent lidt, dørene var faldet af. Nej. Var de? Jo, det var de.
Nogen har fundet dørene,
som vi tog af for at krydse Makgadikgadi.
Hvad så?
Du vil ikke tro det her.
Jøsses, er det?
Det er min bil.
Det er min gamle Lancia.
-Er det min Mercedes? -Det tror jeg.
Jeg vil vide, om det er min, fordi...
...den vil have en femtrins gearknop på den fire-trins kasse.
Gud, det er det!
Jeg er helt... Mit hjerte er bare gået helt amok.
Se her. Ja, mærket er væk, det tog jeg med som souvenir.
-Souvenir? -Ja.
Ved du, hvad jeg har gemt fra hver program?
jeg har haft det med på alle programmer.
-Ja. -Jeg har det med mig nu. Vent.
Hvor er det?
Det er i min kuffert. Det er altid i min kuffert.
Undskyld.
Det var min souvenir.
Lad os sætte den i.
jeg er sikker på, jeg tog den her.
Sådan.
Den har sit øje igen.
Men nogen fandt... Det må være de samme døre.
Nogen har fundet dem.
Jeg kan huske, vi måtte gøre dem lettere.
Jeg tror, vi efterlod dørene hos ham fyren.
-Noah. Bushmekanikeren Noah. -Det er rigtigt.
Gad vide, om Noah hentede bilerne
-og satte dørene på igen. -Sikkert.
Okay.
Utroligt.
DEN SIDSTE DAG
Efter at have overnattet i en luksuslejr,
mødtes vi til morgenmad med fokus
på det samme.
-Har du hørt noget fra Amazon? -Ja. Jeg fik en e-mail.
Har du?
De vil have computerne.
Så ingen stor fed check, ingen kontrakt, intet brev, der beder os om at fortsætte.
Nej, jeg har intet fået.
Så er det virkelig vores sidste morgenmad.
Ja.
Det var det.
Har du set, Hammond?
Du brød sammen i går,
og vi kørte videre...
Vent, er det...
Jeres biler fra sidste gang? Seriøst?
Ja. De stod bare ved vejen.
-Det er dem. -Har de stået her,
siden de kørte tilbage?
Mercedesen lugtede ens.
Og apropos...
...vi har det sidste stræk i dag.
En kort tur til Kubu Island,
over saltvidderne,
skal vi ikke gøre det...
...i Makgadikgadi-stil?
Der er det.
Sådan gjorde vi det sidste gang.
Ingen døre.
Sikken måde at afslutte The Grand Tour på. Sikket sted.
Der er den...
Kubu Island.
Gud. Jeg tror, det er den.
Det er den.
Der er vores træ.
Så er der kun tilbage at sige
mange tak, fordi I så med.
Tak.
Det betyder meget.
Og...
Det var det.
Er vi klar?
Jeg er ikke helt sikker.
-Han er ombord! -På lokomotivet!
En trebenet mand gik forbi.
Lækker en smule.
Sikken idiot.
Der var 30 eller 40 mennesker i rummet, da politiet ankom.
Jeg...
Clarkson!
Sidelæns i hør!
Pokkers.
Kom af banen. Jeg er i et kapløb.
-Lad os synge en sang. -Nej.
-Der er ingen værdighed, vel? -Nej.
Okay. Tiden er inde til...
Ingen har sagt det i et bilprogram før.
...at redde verden.
Vi skal ikke på samme plejehjem, vel?
Nej.
Tekster af: Anders Langhoff
Kreativ supervisor Lotte Udsen