ВЕЛИКА ПОДОРОЖ ПРЕДСТАВЛЯЄ
ПЕРЕГОНИ В ПУСТЕЛІ
ЛАМБОРҐІНІ
CXT МОРҐАН
Ласкаво просимо на «Велику подорож»,
а це «Ламборґіні Уракан Стеррато».
На відміну від звичайного «Уракану», розробленого
для нічного катання центром міста зі швидкістю 15 км/год,
вона створена, щоб мчати пустелею на швидкості 260.
Вона має кріплення на даху, розширені колісні арки,
у неї посилене днище, довгохідна підвіска.
Це розбишака серед «Ламборґіні».
Та розсікати пустелею буде не лише «Ламборґіні».
Це «Порше 911 Дакар».
ПОРШЕ 911 ДАКАР
Має повний привід, протиковзання,
дорожній просвіт на 50 міліметрів більший, ніж у звичайної «911».
Навіть «Морґан» спробує.
так, це «CX-T», і вона теж виділяється.
Вона має регульовані амортизатори для ралі та зовнішній каркас безпеки.
Клас.
Ясна річ, усі ці машини пречудові,
але ж вони досить недешеві.
«Порше» коштує 173 000 £.
«Морґан» — 204 000,
а це — 250 000.
Через це ми замислилися,
чи можна зробити машину для ралі-рейду дешевше?
Набагато дешевше.
Тож подивімося, що ми придбали.
І я обрав «Мазераті Гран Кабріо»,
за яку сплатив менше 26 000 £.
Річард Гаммонд придбав оце —
«Астон Мартін DB9 V-12 Воланте»,
яка коштувала йому 22 000 £.
А Джеремі Кларксон оце —
«Ягуар F-Type V6 S» за 25 000 £.
Звісно, ми щойно отримали повідомлення від пана Вілмана.
Читай.
Написав: «Тепер ви перетворите свої придбання на пустельних гонщиків.
А коли ви фінішуєте,
то маєте прибути на залізничну станцію в місті Шум,
що в Мавританії».
- А де Мавританія? - Може, «Маврикій»?
Її ніде немає. Це вигадане місце.
- Ну, Мавританія. - Ти про що?
Та годі вже.
«Лев, Чаклунка та шафа»,
«Аліса в Задзеркаллі» тощо.
Ти проходиш крізь шафу,
мимохідь бадьоро вітаєшся з балакучим левом
і стережешся вартових з гральними картами замість накидок.
Відгукується творчість Клайва Стейплз Льюїса.
- Так. - Льюїс Керолл.
Це не туристичні путівники.
Ти вважаєш, що її не існує.
Немає ніякої Мавританії!
Утім, виявилося, що Мавританія таки існує.
АТЛАНТИЧНИЙ ОКЕАН — АФРИКА ІНДІЙСЬКИЙ ОКЕАН
Це колишня французька колонія на заході Африки.
І ось як вона виглядає.
МАВРИТАНІЯ
Дві третини цієї величезної країни, яка вчетверо більша за Велику Британію,
поховані під пустелею Сахара.
А це означає, що переважно це багато кілометрів
порожнечі і безлюддя.
Але тут, посеред цього безкрайого моря
розпеченої порожнечі,
є залізнична гілка,
що пролягає крізь містечко,
до якого ми маємо прибути.
Шум.
ШУМ НАСЕЛЕННЯ — 2735
ТЕМПЕРАТУРА — 46°C
Кажуть, тут за гроші можна отримати набагато більше.
Я думав, тут буде мальовничіше і будуть балакучі звірі.
Тут гарно і тихо.
- Невже? - Еге.
Надто спекотно, щоб галасувати.
Тут дійсно спека. 46 градусів.
Ще й засушлива спека.
Не кажи так. Ненавиджу.
- Ненавиджу засуху. - Просто спека!
- Тут є ресторан. - Де?
Ми не купимо пива.
- Що? - Сухий закон.
- Що? - Тут сухий закон.
- Та ну! - Вони мусульмани.
У якій казковій країні не подать джин?
Я маю спиртовий санітайзер для рук,
- згодиться? - Прибережи його.
Хочу сказати, що дуже приємно повернутися до старої доброї
- подорожі. - Так.
- Розумієте мене? - Так.
У запилене і, в цьому випадку, вигадане місце.
Цей дядько збирається підрихтувати той фургон?
Я допатрав, що це.
Це фургон. Старезний зламаний фургон.
Перед нашим від'їздом пан Вілман сказав:
«Я надам запасний транспорт, якщо одна з ваших машин зламається».
Навіщо він прислав фургон?
А ще він сказав, що все необхідне для подорожі
у задньому відділенні фургону. Він відкритий.
Упевнений? Ти не поцупив чиєсь майно?
Ні. Він так сказав. Проте виникає питання:
як сюди потраплять наші тачки?
Він сказав, що доставить їх для нас.
Цей фургон просто купили в місцевих,
а ми прилетіли літаком,
тож Гаммонд припустив, що відповідь може бути лише одна.
То ти гадаєш, що сюди приїде потяг із нашими машинами?
Ну, потяг... Тут найімовірніше можна побачити потяг, так?
- Так, гарантую. - І... Так.
Приїхати і виїхати можна лише потягом.
Як інакше вони сюди дістануться?
Оскільки там не було електронних табло,
де вказується час прибуття потягу,
ми влаштувалися для очікування.
Ти помітив, скільки тут порожніх
пластикових пляшок?
Купа.
Поглянь: дві, три, чотири, п'ять, шість,
- сім, вісім, отут. Дев'ять, десять. - Еге.
Я б знайшов виробників і просто вбив би їх.
Тут суворо, брудно, і вони тут надовго.
- Це сміття. - Навіки.
Нечасто доводиться чекати на потяг
- прямо на колії, так? - Ні.
- На Паддінгтоні так не вийде. - Ні.
А як він не приїде?
А як там нема наших машин?
- Там! - Де?
Отам. Це він, має бути він.
Так, твоя правда.
Боже, він здоровенний!
Це найбільша штука, яку я бачив.
Найбільша штука, яку я бачив.
- Ти бачиш машини? - Ні.
- Там залізна руда? - Я достатньо високий,
щоб розгледіти там залізну руду.
- Що це? - Люди.
Хлопці, це службовий вагон.
- Це кінець. - Так, але погляньте, що попереду.
- Що перед службовим вагоном? - Так, дивіться.
Це платформа, інший вид вагону.
- Схоже на платформу. - На ній три об'єкти.
- Ось вони. - Так!
Це машини.
Потяг зупинився,
однак ми припустили, що невдовзі він знову вирушить у дорогу,
тож треба було швидко зняти наші машини.
Що ж робити? Я й гадки не маю.
Як зазвичай буває з машинами на подібній платформі
в іграшковому наборі, їх спускають на бічну колію
- і звозять рампою. - Так.
- Але позаду службовий вагон. - Так.
Без службового вагону не поїде.
Ні. Це, певно, повертає назад, там має бути розворот.
- Ми їх не штовхатимемо. - Має бути локомотив.
Фактично це повноцінний состав.
На іншій колії є локомотив, так працює залізниця.
Знайшовши маневровий локомотив,
Джеймс звернувся до водія своєю найкращою французькою.
Звучить трохи...
Може, це Джеймс на локомотиві стоячи.
Якщо він за кермом, то зірве двигун.
Якщо він туди заліз, то ще більше перезбудився.
Маневровий локомотив.
- Він там! - Хлопці, я на локомотиві!
Щойно проїхав триногий чоловік.
Ура!
Зненацька цей день став найкращим у житті Джеймса Мея?
- У нього ціла залізнична мережа. - Справжній залізничний состав.
Якщо ви мали іграшковий потяг Горнбі,
то точно знаєте, як це працює. Погнали!
Ось і він.
Коли наблизився працівник залізниці, настала моя черга козирнути французькою.
Щоб ви...
відчепили.
А тим часом підійшов Джеймс.
Я підійшов подивитися, що там у вас.
- Щасливіших не буває. - Чудово.
- Ні, він рушає. Він залізе туди. - Друзі, ходімо.
- Тікайте! - Жах!
- Один. А потім? Погнали. - Один.
За кермом великого синього маневрового локомотива
Джеймс заштовхав вагони разом із службовим на бічну колію,
відчепив платформу з машинами...
А тепер уперед. Опускаю гальма.
А тоді під'єднав службовий вагон назад до потягу,
який, взявши більше пасажирів, знову рушив у путь.
Із заходом сонця ми мали зняти наші машини з платформи.
А це означало, що довелося задіяти старий та зламаний навантажувач
і застосувати свої фермерські навички.
Ще трішечки, зупинися.
Невже це вперше, коли ми зробили чи бодай
- намагалися зробити щось як слід? - Ще не зробили!
Ще трішки. Отак.
Потім я підготувався зняти дві інші.
Гадаю, твоя машина важча за мою, Джеймсе.
- Опускаю. - Готово.
Скажете, коли готово.
- Здається, все гаразд. - Досить.
Ми впоралися.
Ми доставили всі три машини в Мавританію.
Наступного ранку, після короткого і спекотного сну без пиття,
ми зібралися, щоб оглянути наші модифікації.
Починаючи з мого «Ягуара F-Type».
Я трохи розчарований, якщо чесно.
Вона виявилася не такою, як я уявляв.
А що ти уявляв?
Розумієте, у 70-ті, 80-ті, діти...
- Я кажу діти, ми... Так. - Ми. Так.
Ти купував розширені колісні арки для «Ескорту»,
а потім не міг купити достатньо великі колеса, щоб заповнити їх.
Так, у результаті виглядає смішно.
А потім заходимо назад.
Вона завширшки ледь не п'ять метрів.
Якби я не переймався аркою...
Навіщо тобі розширені колісні арки,
якщо нема коліс, щоб їх заповнити?
Та, попри все, це досі «Яааг».
Дотепно.
- Там написано «Яааг». - Я змінив надпис.
- Ти змінив надпис. - Теж добре.
А ще я встановив накладку на капот,
- бо підняв повітряні фільтри. - Так.
А ще я взяв фари від «Стратос».
Намагаєшся виправдати своє страшко?
Це естетика.
Так, а коли мова йде про естетику, Гаммонде,
ти ходиш по лезу бритви.
- Взагалі, так. - Чекай.
Нема чого чекати, бо ти привів таксі.
- Цікаво, що це? Так. - Це «Астон Мартін DB9», спотворена.
Її варто називати «Потворою».
Моя трішки зіпсована, твоя спотворена.
Не слухаю тебе. Увага.
У цьому «Астон Мартіні» можна жити.
Це намет, як розкласти — буде дім.
Я живу на вулиці Астон Мартін, 1. Отакої.
- Це намет? - Так.
Красива, схожа на акулу, виглядає непримітно.
- Вибач, це не було... - Схоже на «Астон»...
Вона сповнена потенціалу, що полягає в тому, щоб жити в ній.
А навіщо ти встановив накладки з вуглеволокна?
Бо я підняв повітрозабірники спереду.
- Тому я встановив накладку. - Так.
Ось для чого воно. Я підняв підвіску.
- Є освітлювальна установка. - Досить.
Подивімося мою машину.
Я не хочу її обговорювати.
- Ні, хочеш. Прошу. - Не хочу.
Що ж, Джеймсе, безперечно, це гарна машина.
Вона дійсно виглядає краще.
- Ти навіть смужки гарні зробив. - Так.
Я не любив вигляд цієї машини.
А тепер люблю.
Вона справді покращена.
Де твої... Як ти підняв повітряні фільтри?
Взагалі то, капот відрізняється.
Це своєрідна копія капоту MC,
якщо пам'ятаєте середньомоторний суперкар,
тут є додаткові вентиляція, а там щілина.
Наче ти отримав кращий подарунок на Різдво.
- Мені неприємно. - Це саме так.
Я дуже серджуся, що твоя тачка гарніша за мою.
Звісно ж, гарніша.
Вона майже така ж гарна, як моя.
А навіщо цей каркас?
Якщо перекинеться.
Отже... Чекай.
Ось воно.
- Повідомлення? - Від пана Вілмана.
«Ви вже їздили пустелею в минулому,
але це великий заїзд,
адже це Сахара — найбільша пустеля в світі.
І ви проїдете нею
тисячу кілометрів до пляжу Сенегалу,
де раніше фінішував Париж-Дакар».
Хвилинку, ми їдемо Париж-Дакар?
Ми... Це ж юнацька мрія. Ось воно.
Ні, чекайте, це ще не все,
бо нам не доведеться плентатися з Парижа,
- ми їхатимемо пустелею. - Це найцікавіше.
- Неймовірно. - Найкраща частина Париж-Дакар.
Панове.
Це якось пов'язано з тим, чому Париж-Дакар більше не проводять
у цій частині світу, бо є ще дещо.
«Наразі ви перебуваєте в червоній зоні МЗС.
Уряд наголошує, що не можна виключати тероризм,
і за кордоном у Західній Сахарі
йде невелика війна між сепаратистами і марокканцями.
Довелося попередити Міністерство оборони Марокко
про нас на випадок, якщо вони подумають, що наші машини —
це штурмові загони та нападуть,
тож поводьтеся чемно».
З цим попередженням, що лунало в наших вухах, ми завели двигуни.
І знаючи, що щоб дістатися до Дакара,
треба прямувати на південний захід...
ШУМ — МАВРИТАНІЯ ДАКАР — СЕНЕГАЛ
Ми вирушили в Сахару.
Чотириста п'ятдесят кінських сил, їду на Дакар в «Астоні».
Попри ентузіазм Гаммонда,
не було сумнівів, що перед нашими машинами стояло складне завдання.
Адже вони були створені геть не для такого.
Ми привезли злегка модифікованих супермоделей на чемпіонат із кікбоксингу.
Цікаво, що моя машина почала існування,
коли «Мазераті» була частиною «Феррарі»,
але на півдорозі своєї розробки
«Фіат», власник партії,
вирішив, що «Мазераті» увійде до «Альфа Ромео».
Тож «Мазераті» почали знову і використали для створення цієї моделі «Кватропорте».
«F-Type» був дещо суперечливим.
Він починав своє життя як седан XJ,
а потім його підрізали, щоб зробити XK,
а потім знову підрізали, щоб зробити «F-Type»,
тож це дійсно обрізки з обрізків.
Двигун теж збитий з усілякої мішанини,
бо вони хотіли V6, та не могли дозволити собі розробку,
тож вони взяли свій V8 і просто вирізали з нього два циліндри.
І ось ми маємо V6.
Це спрацювало. Маю бути чесним, це працює.
Особливо з нагнітачем, який ви можете почути.
Моя машина була розроблена в дизайн-центрі «Ягуар»
в кутку офісу за завісою, насправді.
Він був зібраний із використанням багатьох деталей від «Форда».
Але все одно це «Астон Мартін»,
багато хто вважає, що це перший гідний «Астон Мартін»
з часів старої DB.
О, навігатор прокинувся.
ЛІДС — МАНЧЕСТЕР — ЛІВЕРПУЛЬ НОТТІНГЕМ — (A536) КОНГЛТОН-РОУД
Вочевидь ми південніше Манчестера.
Тільки погляньте. Дюни!
Справжня Сахара.
Дюни, як відомо, небезпечні.
Тому ми вирішили подуркувати.
О, так. Ми не якісь там розбишаки. Ми три королі.
Дякуючи USB-з'єднанню,
у нас є звуковий супровід.
Дідько!
Не зрізай кути.
Там є порада.
О, ні.
Здається, мій кондиціонер накрився.
Я майже впевнений.
Це ж треба, щоб так не поталанило.
Мій працює.
Яка наразі температура?
Сорок вісім градусів. Нічого собі.
ПЕРЕГРІВАННЯ ДВИГУНА ДИВ. ІНСТРУКЦІЮ
Перегрівання двигуна. Стоп.
Я вимушений негайно зупинитися.
Боже правий.
Привіт.
У чому проблема, пане?
- Це багато чого пояснює. - Тебе щось турбує?
Ще б пак.
- Що це в тебе? - Вентилятор.
- Ясно. - Від Пітера Джонсона.
Воно отак припинило працювати.
Мені цікаво, чи не випав ремінь.
- Що це? - Гадаю, це охолоджувальна рідина,
яка, певно, витекла звідси.
Дивно, тут написано, що це ручна збірка.
Точно, значить, це зроблено дуже старанно.
«Ручна збірка в Англії».
- «Ручна збірка в Англії». - У цьому й проблема.
- Ось чому. - Зрозуміло.
- Це ще не на циферблаті. - Не можна просто так сидіти.
Треба дати охолонути. Я не можу нічого торкатися.
- Полагодь. - Чому не торкнешся?
Бо він гарячий.
Хай охолоне, тоді витягнеш двигун.
Він не охолоне. Тут 49 градусів.
Це у верхній частині шкали.
- Ні. Зовнішня температура. - Ні, ззовні.
Шістдесят три.
- За Фаренгейтом? Тут не 60. - Так, за Фаренгейтом. Холодно.
Вона вважає, що це Ноттінгем.
Справді, поглянь.
Зараз 63 градуси за Фаренгейтом, і ми в Ноттінгемі.
Вона так вважає.
То що ми робитимемо?
Враховуючи, що в Гаммонда був дім і машина,
яка вважала, що вона в Східному Мідленді гарного весняного дня,
я вирішив не давати йому свого вентилятора.
А потім ми поїхали.
Гаразд, доповідаю. Ми подорожували протягом 15 хвилин,
і двоє з нас ще рухаються.
На щастя, я швидко виявив несправність.
Рідина, яку я вважав охолоджувальною,
що витекла з двигуна через перегрів,
це не охолоджувач.
Це рідина гідропідсилювача керма. Витекла звідси.
Вона закипіла, бо в моторному відсіку було дуже спекотно.
Потрібно випустити тепло.
Точно, запасний фургон пана Вілмана.
Мають бути інструменти.
Серйозно? Сподіваюся, це мені не знадобиться.
Чекайте. Інструменти?
Точно.
Через це мені боляче. Мені більш боляче, ніж тобі.
Ось!
Прошу, заведися.
Так. І я дав тобі повітря.
Було ще дещо, що допомогло б охолодити двигун,
але це було неймовірно.
Я не хочу робити цього, проте доведеться.
Вмикаю обігрів,
адже це виведе гаряче повітря з моторного відсіку
і спрямує його на мене.
Так, тепер справді спекотно.
Далеко попереду
я не відчував таку самотність, відколи ми з Джеймсом поїхали на Північний полюс.
Мавританія порожня.
Цілковита порожнеча. Погляньте.
Ніхто не приїздить сюди.
Коли ми отримали дозвіл на зйомки, це був номер 58.
Це 58-й дозвіл на зйомку,
виданий державою від 1960 року.
За 63 роки.
Вони видали лише 58 дозволів на зйомку.
Гаммонде, ти повернувся.
Продірявив капот і зараз їду з обігрівом.
Я довго не протягну.
Мені це не до вподоби.
Ми продовжили рух із нашим закипаючим колегою,
поки наші спраглі двигуни не зажадали бензину.
Оскільки в Сахарі небагато станцій техобслуговування,
це означало зупинку біля бензовоза, який надав пан Вілман.
Коли ви встигли так забруднитися?
Це через пітливість, у нас є сліди ременів безпеки.
- Я в АГА. Буквально в АГА. - Ой, леле.
Можна з вами переговорити?
- Що? - Ходіть сюди.
Що?
Хлопці, перед нашим від'їздом
пан Вілман спитав, чи не могли б ми інсценувати,
скажу прямо, нещасний випадок. Отак.
Де вибухне бензовоз.
Що?
Він хоче, щоб виникла паніка, що ми застрягли в пустелі без пального.
- Так, ТБ-небезпека. - Отакої.
- Ні. - Так.
Він хоче вставити вибух у трейлер до шоу.
- Ясно. - Я голосую проти.
- Я теж. - Я проти.
- Це дурня. - Ні, я не хочу вибуху.
- Та й він цього хоче. - Точно.
Тож бережімо його як зіницю ока.
Це найдорожче, що ми маємо.
У мене повний бак. Мею?
- Що? - Вона твоя.
Джеймсе, ти куди?
Відтягую подовше, щоб розвернути сюди.
Можете натиснути кнопку?
- Вона внизу. Маленька... - Так, бачу.
- Так, вона там. - На ній бензонасос.
- Натисните? - Побачимо.
- Так. Ще щось? - Так, можете натиснути?
- Так, я... А тоді... - Будь ласка, натисни.
- Зробив. - Він натиснув.
- Ні. - Натиснув.
Відчепися. Натиснув.
- Ні. - Щойно знову натиснув.
Ввімкни запалювання і натисни.
Це дві дії.
Ось так.
Дуже хороші вказівки.
Я попереджав, Джеймсе. Це найгарячіша штука в світі.
Заправившись від розпеченого бензовоза, ми рушили далі.
І дуже скоро ми зіткнулися з першою великою геологічною проблемою.
Хлопці, мене трохи бентежить
ця нескінченна скеля перед нами.
Їй кінця-краю не видно.
Цьому гірському хребту не видно кінця.
Кепсько.
Якщо вже хтось перейнявся тим, щоб прокласти тут дорогу,
вони б не довели її лише до підніжжя, чи не так?
Невдовзі ми дізналися, чому там була дорога.
З якого переляку комусь будувати тунель
посеред пустелі Сахара?
Певно, шахта з видобутку якогось страхіття.
- Видобутку чого? Пилу? - Гаммонде, там нема нічого страшного.
Гей! Джеймсе, можна влаштувати перегони.
Це чудова ідея, та я не хочу брати участь.
Хіба це не чудова ідея?
Хто може досягти максимальної швидкості і зламатися до того...
Ні, ти так не зможеш.
От лайно! Хлопці, стійте.
Чому?
Там кажани.
- Купа кажанів. Усі на вихід. - Я боюся кажанів.
Кажани безпечні.
Кажани не... Це вам не «Скубі-Ду».
- Чули про еболу? - Так.
Кровотеча з очей, носа,
- з геть усіх отворів. - Так.
- А потім швидко помираєш. - Так.
Але часу вистачає, щоб рідні зібралися біля твого ліжка,
а тоді ти вибухаєш, обливаючи їх отруйно кров'ю.
Більшість експертів погоджуються, що вірус живе в кажанах у Західній Африці.
А ми саме в Західній Африці.
А тепер у нас проблема.
- Не зовсім. Ми не поїдемо в тунель. - Ой, леле.
Доведеться їхати в тунель.
Доведеться їхати в тунель і зробити це якнайшвидше.
- Не швидко. - Так.
- Щоб аж шкварчало. - Це може бути в кажанячому гуано?
- Може бути... - Це кажаняче лайно.
- Так, лайно. - Воно може бути на землі.
Ти піднімеш його колесами,
- а ми вдихнемо. - По одному. Якнайшвидше.
Так, підняв вікна.
Повітря на рециркуляції, щоб очищати повітря
в салоні і повертати назад.
Я не хочу еболу.
Добре, я поїхав.
Добре. Обережно. Ні!
- А ось і ебола. - Тікаймо.
Там кажан! Кажан пролетів повз вікно!
У мене ебола!
Коли вже цей тунель скінчиться?
Ось і кінець! Спокійно.
Господи!
Якого... Що це за фігня?
- Рушаю. Помірно... - Не здіймай куряву.
Я не здійматиму куряву.
Лайно.
УВАГА НЕБЕЗПЕКА МІННІ ПОЛЯ
То це кордон із Західною Сахарою.
НЕБЕЗПЕКА! МІНИ!
Гаммонде.
Річарде, ти мене чуєш?
Я бачу світло!
- Агов, зупинися! - Трясця!
Здавай назад саме там, де твої колеса.
Здавай назад там, де твої колеса.
Написано «міни».
Так, ти на мінному полі.
Здавай назад там, де твої колеса, бо ми впевнені, що там немає мін.
Доведеться їхати колючим дротом,
що, ймовірно, проб'є шини,
але не зважай на це.
Добре. Ти в безпеці.
- Мінне поле. - Я знаю. Це Західна Сахара.
Гадаєш, це справді мінне поле?
Зазвичай у такій справі треба покладатися на знак.
Якби було написано «обережно, гусінь»,
я б перевірив.
Але ж достатньо лише встановити знак, так?
Так, але міни теж могли встановити.
Так, але на їхньому місці, я б просто повісив табличку.
- Ти лінивий і не маєш мін. - Так.
Ні, але, на мою думку, там немає ніяких мін.
- Хочеш на пробіжку? - Ні.
Що за чортівня?
- Що це? - Мінне поле.
- Еге. - Гаммонд там був.
- Ти там побував? - Він збив паркан.
Тепер виникла проблема.
Перед нами було, як ми припускали, справжнє мінне поле.
А позаду нас був тунель, повний інфікованого кажанячого посліду.
Я не хочу повертатися тунелем еболи.
І навіть якщо ми повернемося,
там є довжелезна скеля.
Але цю проблему можна вирішити.
Це можна подолати.
Не це. Це не можна вирішити.
Тож ми не маємо виходу.
- Це навігація. - Ви праві. Ви цілком праві.
Виходу немає. Не можна туди...
Стій!
- Стій! - Стій!
Вілман таки отримає трейлер.
І ти просто отак стоятимеш?
Ні, я відійду.
Бензовоз зник із поля зору, не вибухнувши.
Але це не змінило нашу думку.
НЕБЕЗПЕКА! МІНИ!
Тож ми розвернулися...
і поїхали тунелем назад.
Як же ми це об'їдемо?
Гадки не маю, як ми це об'їдемо.
За багато годин ми зрештою знайшли биту дорогу,
що, схоже, вела на вершину укосу.
Це вибоїста ділянка.
Так. Ну ж бо, «Ягуаре». Ти впораєшся.
Ця машина дивує мене.
Певно, це через те, що вона легка, так, «Ягу»?
Так, тут це має велике значення.
Думаю, моя важить більше двох тонн.
Ну ж бо!
Бодай тобі абищо.
Боже. Давай!
Трясця.
А ось і він, на «Ягуарі».
Ти вріжешся у валун.
Уздріть...
Джезо, було б чудово, якби ти мене трохи підштовхнув.
Газель посунула моржа.
Красно дякую.
Давай, помалу. Так.
Мені починає подобатися мій «Ягуар».
Шкода, що я спочатку розчарувався в ньому,
адже це крутезна тачка.
Зрештою ми досягли проміжної мети.
Ну, це явно вершина.
Як на мене.
А це схоже на будівельний майданчик.
Це наш бензовоз?
Отже, він таки проїхав те мінне поле.
Пан Вілман розлютиться, бо він не вибухнув.
Немає нічого для трейлера.
Друзі, я збираюся зупинитися тут.
Чому?
Побачите.
Погляньте. Там дорога.
- Так. - І це хороша дорога.
- Саме так. - Вона внизу.
- Вона не з'єднана з цією. - Точно. Не з'єднана.
- Ми з'їдемо тут. - Що?
- Ми з'їдемо тут. - Так, цим шляхом.
Це ж урвище!
Занадто велика гравітація між місцем,
на якому ми стоїмо, і тією дорогою.
Це не жорстока дама з тарганами.
Так, цілком надійна.
Слухайте, якщо я поїду перший,
- до чого я готовий... - Невже?
Так, я поїду перший.
- У нас же є запасний фургон? - Так.
Там має бути якийсь трос.
Можна під'єднати мою машину до якогось екскаватора?
Інший можна використати в якості шківу.
Таким чином я спускатимуся,
а трос мене страхуватиме.
Колись давно ти переплутав інженерів із мультиплікаторами.
Це надзвичайно
добре продумане самогубство.
Однак іншого вибору не було,
тож ми пішли на пошуки до запасного фургону.
Це хороший трос.
Він витримає чотири чи п'ять тон?
Схоже на те.
Буде надзвичайно важко.
- Так, готові? - Ноги.
Погнали.
Коли я встановив кабелі без допомоги від водіїв екскаваторів,
і заплатив їхньому керівнику...
«Десять тисяч мавританських угій.
Лорд Кларксон».
На жаль, я не маю гарантійного талона,
але нічого, бо в мене є «Ягуар».
Тоді я розповів план своїм колегам.
- Отже, я поїду туди. - Так.
Потім водій екскаватора під'їде вперед
із тією ж швидкістю, з якою я їду з пагорба.
- А тоді ці шківи... - Так.
Він може повертати кран.
Імовірно, доведеться змінювати напрям, коли я спускатимуся схилом,
підбиратиму маршрут, тож казатимеш йому,
куди повертати.
- Він говорить англійською? - Що?
- Він гово... - Ні.
Вони всі мавританці, але розмовляють арабською та французькою.
- Ясно. - Арабською? Ні.
- Французькою? - Це я можу.
Розібравшись з підмогою, я вдерся нагору.
Ти спускатимешся на передачі чи на нейтралці?
Я ж керуватиму, правда? Отже, буду на першій.
Гаразд, готові?
Розраховуй на нас. Ми тебе підтримаємо.
Господи.
- Ліворуч. - Трохи лівіше.
Ліворуч.
Ти надто близько до... Ти з'їжджаєш з урвища.
Не можу... Добре,
що через фари «Стратос» я цього не бачу.
Гаразд.
Тепер я вперше бачу, що маю зробити. Мені це не подобається.
Дуже не подобається.
Треба повернути ліворуч.
Попроси його повернути кран ліворуч.
Повернути кран ліворуч. Зараз.
Бо я не хочу спускатися в той яр.
...ліворуч.
Те, що ти показав на мигах, непогано спрацювало.
Ну ж бо, повертай, падлюко.
Гаразд, ліворуч.
Ліворуч, моя гірська кізонько-машино.
- Так краще. - Вирівнюється.
Боже, що я роблю?
Я дійшов до усвідомлення, що можу проїхати
решту шляху самостійно.
Це не практичне, буденне вирішення, чи не так?
- Не швидко. - Ні.
- Ще знадобиться пара екскаваторів. - Так.
Добре, поїхав.
Хай тобі грець.
Мене понесло.
Випрямляюся!
Гаразд. Даю газу!
Я на дорозі!
Гаммонде, Мею, тепер ваша черга.
Це досить просто, геть не страшно.
Перш ніж ми доєдналися до Джеремі,
треба було обережно спустити наш дорогоцінний дев'ятитонний бензовоз.
Якби вам довелося спускати бензовоз з урвища,
яким двом людям ви б довірили це в останню чергу?
Ми впевнені на мільйон відсотків,
- що це безпечно? - Якщо чесно, не на мільйон.
Він важчий за «Ягуар», навіть коли там сидить Джеремі.
Гаразд, спускайте.
- Ні, це занадто. - Занадто. Трохи назад.
Дідько!
Ой, леле.
Який жахливий звук.
На півдороги водій попросив відв'язати трос,
щоб він міг з'їхати решту шляху самостійно.
Уявляю, як почувається водій того бензовоза.
Без страховки.
Треба триматися ліворуч, якщо він хоче уникнути проблем,
які мав Джеремі.
Потрібно якнайшвидше повертати ліворуч.
Джеймсе, коли ми вперше трохи спустилися
- з цього пагорба... - Так?
Ти бачиш те, що я там помітив?
Боже мій.
Ні.
Панове, бензовоз спустився.
Він застряг, але спустився.
Хороші новини, хлопці.
Він майже з'їхав до підніжжя. Не вибухнув, що вже добре.
Правда, передній бампер відвалився.
Як на мене, це непогано підійде для трейлера.
Це чудово.
Досить вражаюче.
Щось інше. Тобто, навіть вибуху не сталося.
- Як ви спустилися? - Ми з'їхали дорогою.
- Хочете сказати... - Так.
На диво виявилося, що за будмайданчиком є дорога.
Ось що вони будують. Для цього їм екскаватори.
- Вони будують дорогу. - Вже збудували. Дійшли до вершини.
- Хороша дорога. - Прекрасна.
- Ми всі тут. Усі задоволені. - Я — ні.
Машини спустилися.
- Я спустився урвищем! - Що ж.
Це було просто. Новенька дорога.
Чарівна. Свіженький дьогтебетон. Трохи піску по краях.
Заходило сонце, а під колесами простягався дьогтебетон,
тож ми вирішили проїхати якнайдалі до настання темряви.
Визнаю, що вдень трішки припікає, зате тепер...
Зараз сьома вечора.
Сонце щойно сіло за пагорбом.
Це просто чудово. Лише 38 градусів.
Із настанням ночі ми з'їхали з дороги, щоб розбити табір,
сподіваючись, що пан Вілман приготував для нас розкішні намети.
Намагаюся пригадати, чи бував я коли-небудь настільки розлючений.
Яка вбогість.
Це... Навіть бойскаут від такого відмовився б.
Звідки він їх дістав?
Підібрав залишки по завершенню фестивалю Ґластонбері?
Але я не можу... Мені 63 роки.
Я ледь дістаю до колін, не кажучи про пальці ніг.
Як, на його думку, я одягатимуся там зранку?
Знаєш, що вдвічі бісить?
Ні, та продовжуй.
- У Гаммонда кращий намет. - Набагато.
Я не зможу заснути, знаючи,
що Гаммонд влаштувався зручніше неподалік.
Мені такий намет не потрібен.
Він напівпрозорий, окрім усього.
Він зайшов у магазин і спитав: «Де найдешевший намет?»
Знаєш, у супермаркетах кажуть, що здають пакети в переробку...
Після жалюгідної ночі ми знову вирушили на південний захід,
у безкраю африканську спеку.
Але позитив був у тому,
що ця частина подорожі почалася з раю для автопоціновувачів.
Спочатку був етап ралі по гравію.
А потім щось схоже на альпійський перевал.
О, дьогтебетон.
Господи. Яка дорога!
А потім...
ми виїхали на ненависну всіма нами поверхню.
Боже, це ж грейдер.
Погана ділянка.
Бодай вона скінчиться! Благаю.
Глядачі можуть не повірити, але погляньте.
Один із моїх вентиляторів витрясло з машини.
Ми помітили, що це найменша з його проблем.
Джеймсе, твою «Мазераті» розносить.
Розносить, наче машину клоуна.
Крила ворушаться, все.
Боже, я бачу, про що він.
Увесь кузов трясе.
Тут абсолютно жахливо.
Як гадаєте, пан Вілман поклав
запасні тази в фургон?
Боже.
Ми вже проїхали 42 кілометри.
Мені остогидла ця ґрунтовка.
На щастя, незабаром показалося місто з рівними дорогами.
ШИНҐЕТТІ НАСЕЛЕННЯ — 4711
ТЕМПЕРАТУРА — 50°C
Це місто, Шинґетті, тисячу років тому,
і я маю на увазі тисячу років тому,
було перевалочним пунктом між Тімбукту та узбережжям,
і вся література зберігалася тут.
Кожна будівля була бібліотекою. Всі знання були в цьому містечку.
Нині місто розділяється навпіл ваді, сповненим м'якого піску.
І щоб перетнути його, очевидно, потрібна величезна швидкість і потужність.
Святий Боже!
Джеремі приїхав.
Правда, це непоганий майданчик?
Моя машина тепер виглядає міцнішою.
А це що таке?
Я не знаю.
Овва.
Кепські справи.
Це має бути всередині.
Це масло чи вода? Масляна вода? Піщана, масляна вода?
Ні те, ні інше.
- Це рідина для гідропідсилювача керма. - Що?
Рідина для гідропідсилювача нагрівається
через виконану роботу.
Ти бачив...
Бачу піднятий капот, може...
Це невелика... Це через температуру,
тут надто спекотно, типу...
Вона плаче.
Так, вона трохи поплакала.
Загальновідомо, що DB9 так роблять у пустелі.
- Факт. - Слухайте.
- Я хочу оглянути це місто. - Так.
Я хочу на дещо подивитися.
Що? Ні, що?
Це бібліотека.
Тут багато бібліотек. Там написано «бібліотека».
Їх тут три. А колись було 700.
Усе вчення,
- я маю рацію, чи не так? - Так.
- Зберігалося тут. - Усе арабське вчення.
Добре, скоро побачимося.
Я хотів оглянути це історичне місце,
адже скоро його тут не буде.
Пустеля...
- поглинає це місто. - Що?
Поглинає його.
Це ж треба. Лише поглянь.
Він більше не стригтиме газон.
Будинок не на метри в піску.
- Чому пустеля поглинає місто? - Поглянь на це!
Є така річ, що зветься глобальним потеплінням.
Чув про це.
Через це пустеля Сахара переміщується на південь
зі швидкістю чотири метри на рік.
Тобто, вітер переносить пісок?
Так. Рослинність помирає і стає пустелею.
- За сто років усе це стане пустелею. - Нема.
Певно, це дах будинку.
Овва... Я вражений цим.
- Знаєш що, Гаммонде? - Що?
У мене виникла ідея.
- Яка? - Зараз.
Тобі сподобається.
Тим часом в одній із бібліотек
мені показували дивовижні старовинні манускрипти.
Тут використали справжнє золото.
Це золото?
Так?
Позолочена. Ось ця.
- Так, оця. - Вона вражає.
Він сказав, що до нього приходив американський турист.
Навідувався до бібліотекаря
і просив його продати книгу.
Сказав, якщо продасть книгу, він подарує йому будинок у Флориді.
А він відмовився. Адже це спадок його пращурів.
Ви вчинили правильно.
Нащо вам дім у Флориді?
Там спекотно і вогко і купа озброєного народу.
Можна доторкнутися до 500-річної книги з астрономії?
Це відносні переміщення Місяця і...
Землі і Сонця.
Отже, це ще до Коперника,
ймовірно, це приблизно той самий час,
а в арабському світі ще не знали,
що сонце має бути посередині.
Майте також на увазі...
Мова йде про ХІ століття,
це наше розуміння ХІ століття.
Відправивши бібліотекарів у глибокий сон,
Джеймс нарешті вийшов на сонячне світло.
Як справи? Було цікаво?
Так, дивовижно.
Книг багато, але ця стародавня,
з діаграмами про життя пророків,
і кожна була з ілюстрацією,
- наче картина. - Він засмутиться.
Що ви зробили?
- Що ви зробили? - Ми прогулялися.
Ми походили, оглянули місто.
- А, це. - Ти помітив. Так.
- Це не ми. - Ні.
- Це... - Ми повернулися з прогулянки
- іншою частиною міста і знайшли це. - Так.
Чув про шайтанів пустелі?
- Такі собі вихори. - Так.
Ти припаркувався в цій частині вулиці.
- Так. - Можливо, це посилило ефект вітру,
що здійняв пісок і переніс його сюди.
І ви це бачили?
Ні, бо ми оглядали іншу частину міста.
Єдине, що ще спадає на думку,
- ми ламали голову... - Так.
Оскільки тут не виписують штрафів,
- коли паркуєшся серед дороги... - Так.
Патрульні просто засипають машину піском.
Це дуже дотепно.
А як моя машина не заведеться?
- Заведеться. - Як забрати пісок?
- Де ключ? - Де ти його залишив?
Я залишив його на панелі.
- Відчини двері, пісок висиплеться. - Зачинені.
А я ніколи не зачиняю машину.
Саме на такий випадок.
Гаразд. Дайте мені лопату. Я висиплю. Ви...
Тоді вшивайтеся.
Залишивши Джеймса розбиратися з його дивною проблемою з піщаною бурею,
ми пішли до запасного фургона,
бо хотіли вирішити проблеми,
спричинені жахливими розбитими дорогами.
Боже! Яке ж воно...
Пече!
Дякую.
Якщо хочеш зайнятися зварюванням...
- або пиляти. - Або рольовими іграми.
Хвилинку.
Оце мені знадобиться.
Ще б пак.
Поки Джеймс вигрібав пісок зі своєї машини...
Бовдури.
Ми захопилися тим, що знайшли в фургоні,
і скоро наші вирішення для гравію були готові.
Ось що я знайшов у фургоні.
- Це ж культиватор. - Саме так.
Це може спрацювати, але зазвичай
культиватори чіпляють позаду трактора.
Тоді доведеться їхати
по битій дорозі і вирівнювати її.
Так не піде.
Але це принесе більше користі.
Не хочу.
- Що? - Приносити користь.
Хочу, щоб це допомогло мені і покращило моє життя.
Я вважаю, що моє вирішення
перевершує твоє на кілька мільйонів.
Я не уявляю, навіщо пан Вілман поклав два снігоходи у фургон,
знаючи, що ми їдемо в Сахару, але я радий, що він це зробив.
Дозволь пояснити.
Замість лиж,
я поставив колеса спереду, але нас не це цікавить.
Нас цікавлять колії.
Вони прокладатимуться перед моїми колесами,
вирівнюючи вибоїни
на дорозі.
Тож коли я під'їду,
дорога буде гладенька, як більярдний стіл.
Вони будуть наче дві величезні шліфувальні машини.
Саме так, це шліфувальні машини,
приєднані попереду «Ягуара F-Type».
- Так. - Такий собі позашляховик «Ягуар F-Type».
Неймовірно, чи не так? Замість того, щоб нудьгувати
в психдиспансері в гамівній сорочці,
у тебе була купа можливостей втілити своє божевілля.
Ось вона!
Закінчивши технічну нараду,
настав час втілити теорію в практику.
Підіймаю установку.
Річард Гаммонд. У майбутнє!
Думаю, більшість мешканців цього міста
ще не бачили снігохода.
Їх дуже здивує їхня основна функція.
Вочевидь наразі це в піднятому стані.
Я можу гідравлічно опустити.
Це як «Лотос» Джеймса Бонда.
У звичайному режимі це звичайна машина.
Коли ми під'їхали до вибитої ділянки дороги за містом,
ми готувалися до випробування.
Снігоходи працюють.
Добре. Я зроблю це.
Погнали. Опускаю.
Уперед.
Здається, це працює.
Я не... Так.
Я формую дороги. Я їх вирівнюю.
Я розрівнюю дорогу.
Боже!
Не можу в це повірити.
Так.
Тепер можна сидіти і розслабитися.
І не тільки я отримую вигоду. Пам'ятай про це.
Від цього краще всій Африці.
Каміння полетіло. Бачите, воно підкидає каміння.
Так буває.
А це вже чималі камені.
Попри ці дрібні негаразди,
коли ми зупинилися за кілька кілометрів, щоб оглянути роботу,
результати були беззаперечними.
Якщо поглянути на лівий бік дороги,
який ми вирівняли, той бік,
і правий бік, який ми не рівняли...
- Це доказ. - Це працює.
- Підійде для Формули-1. - Легко.
Ми вирішили бути повністю відданими суспільству
і проїхати пліч-о-пліч, щоб вирівняти всю дорогу.
Гаразд, Гаммонде, поїхали.
Ми могли б зробити двосторонній рух.
Гадаю, що можу заглибитися тут.
Я вчуся вдосконалювати систему.
Лайно!
От лайно!
Боже мій!
Ніколи не бачив подібного.
Я просто побачив клубок диму, воно вистрибнуло, і...
Бодай свідків немає. Окрім людей у тій вантажівці.
- Я просто тихо поїду далі. - Так.
Так.
Якщо я поїду поряд, ніхто не помітить, що одного бракує.
Хороша ідея, Гаммонде.
Це було унікально. Я впевнений.
Здається, щойно зламалося.
Після другого інциденту ми вирішили полишити
ремонт доріг в осяжному майбутньому.
Спочатку наш експеримент був блискучим,
аж потім усе пішло шкереберть,
насправді досить швидко.
Ти підготував промову? Я — так.
Не знаю, отримаю Командора чи Офіцера
я отримаю статуетку і зроблю промову на TED.
Скоріш за все, я нічого не отримаю,
особливо якщо мій снігохід вріжеться у віддалене село.
Припускаючи, що Мей врешті-решт наздожене,
ми вирішили прискоритися.
Але з настанням темряви мій «Астон» почав вибрикувати. Знову.
Я знову перегрівся.
Машина наказує негайно зупинитися.
Не можу ввімкнути третю передачу, вона працює на зависоких обертах.
Ясно, Гаммонде.
Я нічим не можу зарадити.
Ні. Я поскаржився, але ти правий.
Коли задні фари мого колеги розчинилися в ночі,
я лишився волочитися далі, самотужки.
Вже пізно, і я не можу їхати більше 30 кілометрів на годину.
Коробка передач відмовила. Не перемикається.
Я застряг на другій.
Якщо я запущу на більш вищих обертах, як-от 1500/хв,
двигун перегріється.
Крім того, я отримую попередження:
перевірте акумулятор, вимикач, відмова гальм, безпечна зупинка.
І згасли лампочки на панелі приладів. Вони повернулися!
«Терміново — подушки безпеки.
Несправність захисту від перекидання. Потрібна послуга DSC».
Давай.
Треба доїхати до табору. Трохи попрацюємо.
Наступного ранку ми з Джеймсом возз'єдналися.
Боже!
Я порожній.
- Доброго ранку, Мею. - Привіт.
Ти помітив, що тут чогось бракує?
Так.
Я відстаю від двох інших.
Вони на кілька км попереду, я знайду їх.
Я не можу їхати далі, поки не розберуся з цією машиною.
Я ночував тут минулої ночі, бо можу,
бо маю готель «Астон Мартін».
«Астон Мартін» не дуже добре працює.
Сталося так, що я запускав цю машину.
Пригадую, коли вони вийшли.
Відтоді машини стали розумнішими.
Але недостатньо розумними.
Зазвичай уся електроніка машини
контролювалася окремим дротом,
це нормально, коли був лише гудок.
Але станом на зараз усе працює на електроніці,
тож вони об'єднали їх усі в один великий, дуже розумний дріт,
який проходить по всій машині.
І машина все відчуває, гальма, підвіску,
і це чудово, доки вона не перестає відчувати.
Якщо вона не відчуває коробку передач, перестає нею користуватися.
Десь усередині є дещо, що просто замикається,
і це призводить до руйнування центральної нервової системи.
Це може бути будь-де.
Пустеля це ускладнила.
Тут гаряче. Повно каменів і піску.
Потрібно охолодження.
Тут спереду маленький радіатор, крихітний охолоджувач.
Охолоджує масло для коробки передач, яка знаходиться позаду.
Один із каменів пройшов крізь радіатор і зробив дірку.
Через це масло витекло і розлилося по радіатору,
змішалося з піском і фактично створило
цегляну стіну перед собою.
Коробка передач перегрівається.
З цим я міг би щось зробити, але що стосується електроніки,
мені доведеться шукати,
поки фізично не знайду проблему, яку слід виправити.
Після години поневірянь, я повернувся на дорогу,
але «Астон» жодним чином не був відремонтований.
Я рухаюся, і це добре. Але маю лише одну передачу
і не уявляю, що відбувається з двигуном,
бо жоден із приладів не працює. Ніякий.
Тому вона не дає переключити передачу.
Не дає мені ніякої інформації, бо не отримує її.
О, привіт. Бензовоз.
Не знаю, чи потрібне пальне, та все одно заправлюся.
Мій датчик не працює.
- Поглянь. - Ось він.
Вона їде!
Так. Більш-менш.
Дам їй відпочити.
- Скільки маєш передач? - Одну.
- Яку? - Не знаю.
Повна катастрофа. Так, пальне.
- Не знаю, чи потрібно. - Так. Немає...
- Датчиків. - Нічого нема!
А ще вона скрипить. Не знаю чому.
Ніколи не чув, щоб «Астон» Бонда так рипів.
Прекрасний звук.
Яка в тебе швидкість, Бонде?
«Не знаю. Спідометр зламався.
У мене одна передача».
- Знаєш що? - Що?
- Ми тут вже три дні. - Так.
- Я, певно, випив літрів 60 води. - Легко.
Та жодного разу не пісяв, а тепер
через це захотілося. Я вже відчуваю.
- Піду віділлю. - Я не пісяв.
Ні, та й не треба! Сонце випарило все з нас. Але...
- Взагалі-то... - Ось.
- Ні, я дійсно не пісяв... - Так.
відколи я тут.
- Я збираюся. - Але я спробую,
- бо вже час. - Я досі не хотів.
За кілька хвилин після прилаштування,
ми нарешті досягли певного успіху.
Знаєш, є таблиці, які показують колір сечі.
- Він показує, наскільки ти здоровий. - Так?
Такого кольору там немає.
Це тоненький струмочок гарячого піску, що стікає крізь соломинку.
У мене — як перила на сходах.
Я міг би потягнути, і вийшла б іриска.
Може, зроблю це ще раз за тиждень.
Моє сидіння таке гаряче.
Увімкнути запалювання. Панель вимкнена.
Це працює. У мене є привід?
Ні. Так, є.
- Що це було? - Якого...
Що за халепа?
Що? Чому воно...
Нащо ти прив'язав це до бензовоза?
Ми з тобою...
Мей.
- Це ти зробив? - Що?
Хтось прив'язав це до бензовоза.
А якби бензовоз вибухнув?
Я знаю, що це.
Ці дивні метеорологічні умови можуть заплутати
мотузку, що лежала без діла, і прив'язати її до речей.
Це ж мій дім.
Я не можу причепити його назад.
- Він поламаний. - Не пощастило. Ходімо.
Це значить, що доведеться дивитися, як «Астон Мартін DB9»
їде пустелею, а не...
- таксі. - Це цькування на робочому місці.
Це не я! Я пісяв... Проте це була не сеча.
Я виводив зі свого тіла згущівку.
У тебе прекрасна машина, Гаммонде.
Замовкни.
Сьогодні ми планували дістатися до столиці — Нуакшот.
ШУМ - НУАКШОТ МАВРИТАНІЯ
Оскільки ми вважали, що це не займе багато часу,
я запропонував культурну програму.
Учора я поговорив
зі старою жінкою поряд із бібліотекою,
вона сказала, що якщо їхати цією дорогою,
ми доїдемо до величезного ока в пустелі.
Що?
Здається, називається «Око Африки».
Це має бути найдивовижніша річ на Землі.
Невже?
Це дивне геологічне явище.
Дехто каже, це загублене місто Атлантида.
Воно було... Ніхто не знав про нього,
поки астронавти «Аполлона» не побачили його з космосу.
Правда?
Знаю, звучить неймовірно, але так вона сказала.
Вона намагалася продати тобі чарівні боби?
Якщо трохи прискоримося,
буде час пошукати його.
Я не можу прискоритися. У мене одна передача.
Ми з Меєм сформуємо передову групу, прискоривши темп,
коли знайдемо, повідомимо тобі.
Буду вдячний, як знайдете ще й запасний намет.
Вирушаю до «Ока Африки». Ось і я!
Оце так нагнітач. Їж! Їж пальне!
Що ще є в пустелі, крім гігантського ока?
Величезний ніс.
Упевнений, десь там ще є здоровенні цицьки.
Досягнувши значного прогресу на гладкому дьогтебетоні,
ми з Джеймсом наближалися до місця з таємничим оком.
Гаразд, Джеймсе. Якщо вірити старій жінці,
гігантське око знаходиться тут.
Тут немає ока.
Ти не говоритимеш так, коли заїдеш на той пагорб,
а там величезне око. Побачиш.
Відстаючи на кілька кілометрів,
я втрачав шанси наздогнати інших двох.
Датчики щойно ненадовго увімкнулися, і це погано,
температура зависока.
Я можу їхати максимально
на 2000 об/хв на першій передачі,
не завадить зупинитися і підняти дах.
Я зупинюся на цій чудовій сільській площі,
інакше я спечуся.
Я здаюся.
Вони можуть їздити без даху. Я недостатньо хоробрий.
Прошу, не застрягай.
Боже. Ні, це неприйнятно.
Господи, я щойно...
Це каркас, який розгортається під час аварії.
Чудово.
Клас.
Що ж. Але це вже не повториться? Все.
Подивимося.
Намагаюся завестися, а вона...
Усе стало набагато гірше дуже швидко.
Тим часом посеред пустелі
ми досі не знайшли те, що шукали.
Ока немає.
Верблюди, верблюжі очі, але ока немає.
Господи. Жахливий звук.
Навіщо все це, Кларксоне? Немає велетенського ока.
- Ми просто псуємо машини. - Річ у тому...
Якщо бути більш наполегливими, ми могли б подолати той пагорб,
а воно там.
Трясця!
Дідько.
Я застряг, і це твоя провина.
Ця дурня про бачення з космосу.
Згадай про Велику китайську стіну:
«Її видно з космосу».
Її видно, коли стоїш поруч.
Воно є. А ти не даєш мені розшукати його.
Це могла бути казочка, яку вигадала циганка Роза,
бо ти дав їй 1,5 £.
Гаразд. Ми здаємося.
Я цього не люблю, але здаюся.
Ти припиняєш пошуки якогось ока посеред Африки.
- Так, це велетенське око. - Наскільки велике?
Судячи з її опису, воно величезне.
- Де, Гаммонд, до речі? - Хороше запитання.
Припускаю, він не переймається пошуками ока,
адже вважає, що воно...
Гаразд, певно, це марна справа, але...
Ніякого сигналу.
Це не допоможе.
Тут не витікає купа рідини,
та якби і витекла, це не пояснює,
чому ключ не працює.
Це явно електроніка.
Якщо її кволий мозок 2005 року здався,
з мене досить.
Єдине, що залишилося, це акумулятор.
Він же не розрядився?
Але він за...
цим сидінням.
Господи! Порятунок!
Не може бути. Чекайте, перевірю.
Клема акумулятора під напругою розхиталася.
Вона буквально розхиталася і вимкнулася. Це було так.
Я вирушив, і було більше хороших новин,
бо коробка передач вирішила знову стати коробкою передач.
«Астон Мартін»! Так.
У мене є передачі і все таке.
Тим часом, повертаючись на основну дорогу,
ми з Мей відволіклися на те, що ми таки знайшли.
Оце.
Бісова ковінька! Поглянь на це!
Дивись!
Господи!
Це оаза?
Ніщо не вказує, що я англієць.
Чекай.
Присядь, у мене є саме те, що нам варто послухати.
Я не можу знайти нічого, щоб вшанувати...
загибель Річарда Гаммонда.
Знаєш, Ґордон Лайтфут теж помер сьогодні.
- Невже? - Так.
Просто щоб ви розуміли, наскільки порожня Мавританія.
Я проїхав вже 160 кілометрів основною дорогою,
з одного кінця країни до іншого,
і я не бачив жодної іншої машини. Жодної. Нічого.
Це аж давить на голову.
Просторість та порожнеча цього місця.
Здається, це покоцаний «Астон Мартін».
Так, це він.
Мої колеги наздогнали мене,
якраз коли моя проклята тачка знову почала вибрики.
Я втратив коробку передач.
Тепер воно пищить!
Чому вікна відкрилися?
Чому? Я їх не просив.
Чому вікна відкрилися?
Тепер вона активно не слухається і мучить мене.
Вона вирішила відкрити вікна і не перемикати передачі.
Під супровід шаленого пищання.
Я вирішив, що це пищання через те,
що машина вважала, що дах неправильно закріплений.
Я зупинився, щоб перевірити свою теорію.
Падлюка!
Усе одно пищить.
Це дуже зручний дах. Натискаєш кнопку — він опускається,
ще треба вийти і пострибати на ньому.
Кажуть, що за деякий час люди божеволіють у пустелі.
Може, посередині? Отут, посередині?
Так дошкуляє.
Припини пищати! Все гаразд!
Ти вважаєш, що їдеш на другій передачі?
Вона не каже, на якій, але, я вважаю, на другій.
Але якщо я прискорюся, вона дуже швидко перегріється.
Джеймсе, і знову перед нами дилема.
Їхати аж до узбережжя зі швидкістю 61 км/год
або ні.
Дай мені подумати над цим.
Я дійшов такого ж висновку.
Справжні покидьки.
До столиці було ще 322 кілометри.
Ми з Джеймсом зупинилися в маленькому містечку
на зустріч із бензовозом.
І ми отримали несподіваний бонус.
- Це злітна смуга. - Так.
Я собі думаю, може...
Поки ми чекаємо Гаммонда,
можемо зробити щось автомобільне у нашій програмі про авто.
Що ти надумав?
Я думаю про дрег-рейсинг.
Це чудова ідея.
Якщо подумати, це буде цікаво.
Мене це цікавило від початку.
У тебе більше сил, ніж у мене. У тебе...
У мене більше сил, у мене 434, але й вага більша.
- У тебе 434 кінських сил. - Так.
У мене 375. Скільки вона важить?
Дві тони.
Бо моя 1,6.
Так. Цікаво.
Цікавий експеримент для шановних глядачів.
Так.
Отже, домовившись, ми поїхали в кінець смуги,
встановили кілька атрибутів дрег-рейсингу
і готувалися до старту.
Гаразд, що мені потрібно? Спортивний режим, так.
Антибуксування вимкнено.
Я в ручному режимі, але через унікальний спосіб модифікації цієї машини,
я не можу змінити жодної програми.
Через унікальний спосіб, яким ти засипав мою машину піском,
у мене проблеми з кнопками, але я вже впорався.
Хвилинку. Поглянь, хто тут.
«Термінатор 3: Повстання машин».
- Якраз вчасно. - Що?
- Якраз вчасно. - Для чого?
Дрег-рейс.
Я не готовий до дрег-рейсу.
Вимикай.
Ні. Це невдалий хід.
Чому ти не можеш вимкнути?
Бо вона більше не заведеться.
Ми були на початку дуже інтенсивного дрег-рейсу.
Ви бачили «Термінатор 3»?
Багато років люди думали,
коли Скайнет стане повністю самосвідомим?
В «Астон Мартіні», яким ти керуєш у Мавританії.
Це неочікуванно.
А якщо цей бовдур навчиться спілкуватися з іншими машинами?
- Це ж маячня, чи не так? - Це бовдур!
- Гаммонде. - Що?
Що це?
Якого дідька він тут?
Це один із твоїх?
- Що значить, один із моїх? - А що ще?
Як довго він їхав?
Відколи відкріпився.
Але це було за 240 кілометрів звідси.
- Господи! - Ти випустив його в пустелі.
- Ти не... - Що це...
Боже!
- Це твоя провина. - Що?
- Це твій снігохід! - Його правда.
- Інших немає. - Я не міг передбачити,
що він вріжеться в бензовоз за 240 кілометрів!
- Ти випустив його! - Я не випускав, він втік!
- Нам казали поводитися чемно. - Так.
Думаю, нам треба їхати.
- Так, їдьмо. - Так.
- Якнайшвидше? - Так.
Зміни передачу.
Зміни передачу зараз.
Зараз саме час.
Не сперечайся зі мною. Час змінити передачу!
Ми з Джеймсом прочесали місцевість у швидкому темпі,
максимально віддалившись від вибуху.
І невдовзі нас захопила
сувора краса довкілля.
Вид з обох боків, особливо з цього боку,
вражаючий.
Це майже як снігові дюни,
пісок такий блідий.
Фантастика.
Температура впала до 37.
А в мене до 38.
Що ж, це досить прохолодно.
Зрештою, ми з Джеремі приїхали до столиці,
де незабаром з'ясувалося, що ми не такі відомі,
як в інших частинах світу.
Річарде!
Хтось щойно назвав мене Річардом.
Якщо цей юнак хотів бачити справжнього Річарда,
йому б довелося довго чекати,
враховуючи, як Гаммонд просувався на «Термінаторі».
Повертайся. Працюй, вилупку.
Не зараз. Так, це твоя коробка передач.
Вважатимемо її нашою?
У нас спільна коробка передач.
Щойно спрацював центральний замок.
Усі дверцята зачинилися.
За кілька годин
Скайнет спрямував мою машину з однією передачею в Нуакшот,
де був хороший Wi-Fi,
щоб я міг з'єднати несправний мозок машини
з діагностичним ноутбуком.
Отже, 320 км на першій передачі.
СИСТЕМА ДІАГНОСТИКИ АСТОН МАРТІН
Я розмовляю з ноутбуком нулями та одиницями.
Мовою, яку він розуміє.
Зараз я дізнаюся, що її непокоїть.
Багато чого непокоїть. Боже мій!
Модуль пасажирських дверцят.
Її непокоять дверцята, коробка передач.
Модуль глобального позиціювання. Ось чому я був у Ноттінгемі.
Я не вірю, що більшість це механічні несправності.
Нічого не сталося. Вона просто засмутилася.
Якщо я натисну...
Це кнопка «не хвилюйся».
Я це зроблю.
Забудь про це. Очищаю.
Віддай мені контроль над машиною.
І дай мені керувати.
Сподіваюся... Не можу дивитися.
Так! Отакої!
Тут нема про що жалкувати.
Здається, в мене є передачі.
НУАКШОТ НАСЕЛЕННЯ — 1,5 МІЛЬЙОНА
Наступного ранку ми вирушили на прогулянку містом,
настав момент істини.
Вона переключила передачу!
У мене є передачі! Вона переключилася.
Отже, Джон Коннор дає відсіч.
О, так!
Ми планували оглянути кілька визначних пам'яток, але відразу
відволіклися на героїчний блиск машин Мавританії.
Так. Підвіска відпала.
Він щойно врізався.
То ось що це за шум?
Одне з пояснень аварій, що сталися з цією машиною,
це те, що з неї нічого не видно.
Коли вона перестане бути автомобілем?
Мабуть, коли перестане рухатися. Доти — це машина.
Одного разу він собі їхатиме, а вона просто зникне.
- Це було кепсько. - Точно.
Без кондиціонера.
- Вона їхатиме. - Поглянь на це.
Неймовірно. Він не може зупинитися.
- Чуваку доводиться тримати двері. - Ось ще одна.
Мені подобається функція безпеки пішоходів.
Але це працює!
Гаммонде, ти хвилюєшся за свій «Астон».
Тому я не можу здіймати галас, так?
- Я тільки почав! - Тобі потрібно...
Обігнавши цих мавританських бойових коней,
ми вирішили піти в кафе, випити...
гарячу, коричневу воду.
Цікаво, як тут тестують безпеку транспортного засобу?
Невидимий. «Мерседес»! Там, дивіться!
- Кожну панель і не один раз. - Не один раз.
Так, це робота всього життя.
Джоне, як твоя машина? Скайнет все ще перемагає?
Я борюся, а вона опирається.
Вже питала: «Ти Сара Коннор?»
Можна записатися до лав боргів і битися з ними напряму?
Оце так викрутас.
- Поглянь на це. - Супер.
- Гляньте на ту. - Краса!
- Клас. - Він кайфує, виставив руку з вікна.
Це не чай, але непоганий.
Навіть тобі сподобається.
Можливо, там є чай.
- Я б краще хильнув пива. - Що?
Я б хильнув пива.
А щодо цього, я знаю...
у кожній столиці світу є мережі нелегальних закладів,
та й у безалкогольній країні, мусульманській країні, як ця,
де суворий сухий закон, завжди можна знайти джин і тонік
чи освіжаючий кухоль пива.
- Нелегальна наливайка. Як називається? - Так. Є повсюди.
Це посольство Великої Британії.
Невже?
- Дивно. - Це суверенна британська територія.
- То можна... - Так.
Вони повинні привітати нас, тебе меншою мірою,
а потім вип'ємо чогось освіжаючого.
- Де воно? - Допий чай.
Я не хочу.
Через наполягання Гаммонда я знайшов номер посольства,
домовився про зустріч, і ми негайно поїхали туди.
Це моя улюблена частина роботи.
Потрапити в таке містечко.
Метушня, яку ти спостерігаєш у подібному місці.
Трясця його матері!
Гаммонд потрапив в аварію.
Він протаранив мій «Астон»!
О ні, хтось врізався в його недоторканий DB9.
Керуй обережніше, Гаммонде.
Це не я. Він просто врізався.
Гаразд, у нас є переможець. Панове, у нас є переможець.
Я не уявляю, що це таке.
Я не уявляю, що це було.
Гадки не маю. Це щось на кшталт універсалу.
Думаю, це кінець гри в розпізнавання машин,
бо це просто не можна перевершити.
Після кількох кілометрів без пригод, ми прибули до Британського посольства.
Приїхали, хлопці. Ось наш клуб.
Звертатися до них «Ваше посольство» абощо?
Так, «Ваше Високоповажносте».
А може, просто «Господарю»?
Джин!
Коротше, слухайте.
Як на мене, коли хтось питає: «Хочете випити?»
ввічливо відмовити. Коли перепитати: «Упевнені?»
Ви кажете: «Та ні». Дивитеся на годинник:
«Гаразд, лише один».
Але не погоджуйтеся одразу.
«Хочете джин і тонік?» «Так!» Не робить так.
- Це ввічливо. - Точно.
Я можу думати лише про джин.
КНИГА ВІДВІДУВАЧІВ
Правда ж, тут гарно?
Лише британці так роблять.
Тут є газон!
Там бар? Там є бар, але не дивіться на нього.
- Привіт! - Доброго ранку.
Доброго ранку. Як ся маєте? Колін Веллс.
Радий зустрічі.
- Виглядаєте дуже ошатно. - Так.
Він усю ніч боровся з Термінатором, тому й сорочка така.
Втім, успішно.
- Проходьте всередину. - Дякую.
- Як справи? - Взагалі-то, непогано.
Для нас двох.
Ми трохи розгубилися, коли дізналися, що їдемо до Мавританії,
бо, хоч ми багато подорожували,
усі ми... Він узагалі вважав, що її не існує.
- Він думав, що це вигадка К.С. Льюїса. - Так.
Як ви почувалися, діставши таку посаду?
Дуже зрадів.
- Я хотів приїхати сюди. - Хотіли?
Я хотів сюди приїхати.
Ви знали, де вона?
Так. Багато знайомих думали, що я їду на Маврикій,
- коли я сказав про Мавританію. - Так! Точно.
«Ура! Я їду на Маврикій! Мавританія?»
Я мав запропонувати вам випити.
- Перепрошую. - Прошу.
Хочете випити? У нас великий вибір чаю.
Це вам підійде?
- Є «Англійський сніданок», «Цейлон». - Ні...
- Так, чай. - Чудово.
Я піду і замовлю.
- Перепрошую, я на хвилинку. - Дякую. Це так гостинно.
- Ось що сталося. - Це твоя провина!
- Чому? - Ти неправильно повівся.
Це британська територія. Це належить Британії.
Ми перевірили, що він п'є?
Малоймовірно, що посол не п'є,
- але якщо... - Ти його бачив?
Він не схожий на того, хто п'є лише мінералку.
- Якби ми сказали... - Можна нам випити?
«Це чудово, а можна мені міцніший напій?»
Погоджуюся. Мої хороші манери збили нас з пантелику.
Так.
Поки ми на самоті,
оскільки ти водій «Ягуара», з якою картиною ти поїдеш додому?
Бо тут є непогані.
- Що ти робиш? - Хлопці!
Я цілком облажався.
Це його «Ферреро Роше».
- Ти бовдур. - Гаразд, це...
Це не дуже...
Ці люди навчені бути чемними.
Вони розумні і спокійні, а ти перевернув
- їхнє «Ферреро Роше». - Швидше, поки не повернувся.
Постав у правильному порядку.
- Нащо сміявся? - Ти наступив на цукерку.
Я не наступив!
- Вони непогані. - Хтось наступив.
Хутко сідайте.
- Вибачте, що довго. - Пусте.
Який гарний сервіз.
Так, це наш офіційний посуд.
Саме цього я й хотів, чашку чаю.
- Дуже освіжає, правда? - Так.
Красно дякую.
Випивши з ввічливості кілька чашок...
ми відкланялися і продовжили нашу екскурсію містом.
Перемкну передачу. Ну ж бо, зроблю це ще раз.
Повторю. Давай.
Перемикаю передачу.
Невдовзі ми натрапили на дещо цікавеньке.
Що тут коїться?
Це широченна дорога.
Я знаю, що це.
Що?
Вони побудували аеропорт поруч із містом,
а потім місто розрослося і наче поглинуло аеропорт,
і посеред столиці залишилася злітна смуга.
- Там продовжується місто. - Так.
- Він не на околиці. А в місті. - Ні.
Це чудова можливість
зробити те, що ми не встигли, дрег-рейс?
- Так! - Злітні смуги підходять для дрег-рейсів.
- А він... - Він полагодився.
Ти можеш взяти участь.
Я ще не возз'єднався з силами зла,
але не проти взяти участь.
Оскільки злітна смуга була порожньою, як і будь-яка покинута смуга,
ми вирішили спробувати.
Так, спорт, вимикаю антипробуксовку,
сонцезахисні окуляри опустив, вікна підняв. Готовий.
Спортивний режим вимкнено.
Знаєте мою спортивну кнопку? Вирішено, що я її не маю.
Ні, я знову можу. Дякую. Майстер.
V-6, V-8, V-12.
Хто буде найшвидшим?
Хороший початок від «Ягуара».
Моя машина швидка!
Перша передача, друга передача, блискуче! Працює!
Хвилинку.
Тут дорожній рух.
На злітній смузі дорожній рух. Я зараз...
Маніяк!
Боже, що за...
Лайно.
Боже мій!
Це ж... Я вріжуся в це!
Святі небеса!
Це найдивніший дрег-рейс у моєму житті.
Але це не порожня злітна смуга, чи не так?
Це більше не злітна смуга. Тепер це дорога.
Не робімо так більше.
Дякую, що гальма спрацювали, коли потрібно.
Я дуже вдячний і ціную це. Дякую.
Наступного ранку ми встали раненько,
бо прийшов час покинути Нуакшот.
Ці вантажівки повні піску. Кому вони його продаватимуть?
Там розпродаж хорошого піску.
Тут його цілі скирти.
Якщо попередній пісок вам не сподобався, тут є ще.
На ринку піску велика конкуренція.
Навіщо вони продають пісок?
Можна пройти десять метрів.
Потім ми покинули столицю і поїхали на південь, до Сенегалу.
НУАКШОТ — МАВРИТАНІЯ ДАКАР — СЕНЕГАЛ
За кілька годин ми почали помічати
зміни в навколишньому середовищі.
Я б не назвав її пишною,
але вона менш пустельна ніж те, що ми бачили досі, це точно.
Гадаю, ми вже наблизилися до краю пустелі Сахара.
Що це там, праворуч? Це корови?
Багато корів. Це стадо. Явно фермерське господарство.
Погляньте на це.
І це свідчить про те, що ми перетнули Сахару.
Привіт, корівки. Які ж ви гарні!
Трава. Я їду по траві, здається,
вперше за 500 років.
Ми шукаємо кордон із Сенегалом.
Там буде пункт пропуску. І ми заїдемо.
Ми їхали все далі і далі вздовж незліченних стежок,
але навіть за годину
ми не знайшли нічого, що хоч трохи нагадувало б офіційний пункт.
Де ж цей клятий кордон?
Я очікував паркан і пункт пропуску.
Паспорт тощо. Так, звісно.
Нарешті наші пошуки принесли свої плоди.
Певно, це прикордонне місто. Має бути.
О ні.
У мене жахливе передчуття.
Г'юстон...
у нас проблеми.
Я підозрюю, що це і є кордон.
Джеремі, попереду широченна річка.
Кордон більш річковий, ніж я очікував.
- Я думав про паркан. - Я теж.
Нічого.
- Має бути міст. - Пошукаю в телефоні.
Вводиш «мости поблизу мене»?
Тут є дорога.
Ми найкращі дослідники.
Там старе місто.
- Мосту немає. - Мосту немає.
Господи! А як же перебратися?
Туди ніхто не їздить машиною?
Ні.
Я переглянув десь 160 кілометрів
за течією, а мосту немає.
Саме тому люди використовують річки як кордони.
Можемо завести машини... Ні.
- На це? - Це...
На два таких човна, я думав про це.
Але ж човни... Чекай.
Може, побудуємо човен?
- З пилу та піску. - Я не про ковчег.
А просто... Як щодо...
Що тут у нас? Дві, чотири, шість, майже шість тонн машин.
Потрібен не човен, а платформа.
Ви помітили, чого тут сила-силенна?
Де б ти не стояв?
Що я бачив, відколи приїхав?
- Пил. - Пісок.
- Кози. - Верблюди.
І все.
- І ще дещо. - Пісок, верблюди.
У величезній кількості.
- Пластикові пляшки. - Так.
- Сплющені пластикові пляшки. - Так, багато...
Цю ми переїхали. А якщо ми знайдемо...
Зберіть якомога більше пляшок.
Так, раз, два, три, чотири...
Вони отам. Вони повсюди.
Це непогана ідея.
І ми збудуємо... Якщо можна... Що вони роблять із... Тенета.
- Ти пропонуєш взяти рибальську сітку. - Так.
- Наповнити її пляшками. - Так.
- Згоден, воно попливе. - Так.
- Поставимо туди машину. - Так.
Не згоден, що це попливе.
- Якщо буде достатньо пляшок. - Точно.
- Плавучість — це фізика. - А не жорстока дама з тарганами.
- Як гравітація. - Не схоже?
- Плавучість. - Так.
- Архімед. Це стало відомо... - Математика.
Ніхто б не тонув, якби не жорстокість і таргани.
- Відомо з давніх-давен. - Так.
І правила досі працюють.
А ще ми приберемо.
- Згоден. - Це правда. Так.
Ми покращимо місцевість.
Враховуючи це додамо музику?
Додаємо музику.
Це може бути дуже корисним.
Чудово.
Мені треба полежати.
Ні, второпав? Мені не цікаво.
Так.
Витративши тисячі фунтів на використання музики A-Team,
наш пліт нарешті був готовий.
І щоб перевірити, чи це працює, ми вирішили
спершу переправити запасний фургон.
- Ми зібрали натовп. - Так.
Очікують, що ми потонемо, так і буде.
- Аж ніяк. Вони будуть розчаровані. - Так.
- Кларксоне. - Що?
- Прямо назад. Збоку нормально? - Так, прямуй назад.
Гей!
- Добре. - Це ж моя ідея?
- Так. - Тоді я капітан.
- Завдання. - Так.
Їх три. Я буду з фургоном.
Я маю спустити його з того боку. Джеймсе, ти спереду.
Коли дістанемося,
- пришвартуєш нас на березі. - Так.
Джеремі, ти керуєш мотором.
Але я хочу, щоб ви затямили:
- я не вірю, що це спрацює. - Спрацює.
Ні, слухайте. Серйозно.
Серйозно, це вам не забавки.
Тут є захворювання. Паразит.
Шистосомози.
Можна вивести це на екран, і ви зможете погуглити
і дізнаєтеся, я це не вигадую.
Водиться в річці Сенегал, тут. Це паразит.
Якщо ти зайдеш у воду, він прикріпиться до шкіри,
проникне в твою плоть, у кровообіг,
звідки він потрапляє в печінку і кишечник,
де відкладає яйця.
Не стрибайте у воду. Що б не сталося, ми...
Ми переправимося.
Це недалеко. Погляньте, отам.
Заводжу мотор.
Корабель «Лайно» відпливає!
Спостерігаючи за чудернацькими перипетіями,
місцеві з радістю дали нам копняка.
- Так. - Ми попливли.
Ти зможеш повернути, коли ми вийдемо звідти.
Гаразд, капітане.
Якось дивно називати Річарда Гаммонда капітаном.
Зроблю, як він скаже, коли щось піде не так, я не буду винен.
Дуже повільно, але пливе.
Повільно і рівно, як нам і треба.
- Розслабся. - Розвертайся, буде швидше.
Треба було взяти стілець.
Перед розвертається.
- Перед... - Лайно!
- Хочеш, щоб я... - Спробуй завести.
Добре, заводжу мотор. Друзяки.
- Ми втратили... - Що?
Нічого. Не панікуйте.
Що ми втратили?
Ми втратили... Кілька пляшок відпало.
- Що? - Що?
Плавучість... Ми насправді... Ні, ми ж не тонемо.
- Взагалі, так. - Усі станьте на той бік
- якнайдалі. - Господи.
Хто їх прив'язав?
Джеремі. Він справді тоне.
- Мотор завівся. - Чудово. Прямуйте на берег.
Я спробую нас повернути.
Гаразд, думаю, ти маєш рацію. Це буде нам урок.
- Що з іншого борту? - Трохи підтоплений.
Гадаю, ми впораємося.
- Знову зникло! - Боже.
- Він тоне? - Тоне набагато швидше.
О ні.
Гадаю, час покинути корабель.
Передай мені флягу з водою.
- Джеймсе. - Передай флягу з водою.
Це не допомогло.
- Ні, не можу повірити. - Я капітан. До біса це.
- Гаммонде, ти капітан. - Вибачте.
Дякую. Я досі на борту.
Воно перевертається, тобі доведеться злізти.
Пірнаю.
Вони вгризаються в мене.
Я Джон Герт.
Він затонув... Боже!
- Затонув? - Так.
- Усе. - Та ну.
Я живий.
- Звідси можна дійти. - Звідти можна дійти.
Ви так кажете.
Воруши ногами, інакше багнюка затягне.
- Тут багато фекалій? - Так, це все фекалії.
І я ковтнув...
- Чимало? - Багато.
- Ясно. - Ти сам по собі.
Тобі знадобляться антибіотики.
Здоровенний шприц.
Можна зазначити ще дещо?
Ми втратили фургон.
Так, це кепсько,
але ми зібрали достатньо матеріалів, щоб побудувати плоти для машин.
Тож ми ще не вибули.
- Про що це він? - Ну, є недоліки,
але як докласти зусиль — так.
- Так. - Ми можемо зробити краще.
Тож коли ти вийдеш і висохнеш,
залишиться зробити єдине.
Ні. Додати музику.
- Що? - Тобто...
- Ми ще не там. - Нам треба перебратися.
Я знаю, що тобі зле.
- Так. - І мені.
- Тобі 63, в тобі повно жуків. - Так. У моїх органах.
І ще тиждень тебе мучитиме діарея.
- А на тому березі є бар. - Так.
- Тут його немає. - Так.
- Дістанемося туди — підемо в бар. - Так.
- Тож додаємо музику. - Так.
Додаємо музику.
СМІТНИК
Наступного дня ми підготувалися до другої спроби перетину кордону.
Ми зіткнулися з труднощами, визнаю.
Бо треба тримати передню частину машини над водою.
Але щоб задні колеса ледь торкалися води,
тому що ми прикріпили до них весла, як пропелери,
що дасть рух уперед або у зворотному напрямку.
Керування?
Тут є кермо,
прикріплене до своєрідного важеля
біля дверного дзеркала.
І це не спрацює.
Джеймс і Річард думають «так», я думаю, що ні.
Це геніально.
Джеймсе, думаєш, це спрацює?
Джеремі тебе питає.
- Джеймсе Мей. - Що?
Думаєш, це спрацює?
Що?
Він такий старий.
Думаєш, це спрацює?
Так.
Гаразд, я спробую. Вмикаю передачу.
Прагнучи побачити повторення вчорашньої колотнечі,
місцеві жителі ще більше захотіли допомогти нам.
Розгортаю кермо.
Не чіпай кермо, дурню. Воно нічого не робить.
Привіт!
Що я бачу, Річарде Гаммонд, це тебе в DB9 на...
Ні, не роби цього, егоїсте.
Наша точка висадки на сенегальській стороні —
невеликий пляж всього за 400 метрів.
МАВРИТАНІЯ — 400 М — СЕНЕГАЛ
Так. Отже, я збираюся виконати ідеальний віраж
на пляж для висадки, підпливу, показую паспорт, Сенегал, пиво.
Однак незабаром ми зрозуміли, що цього разу Джеремі мав рацію.
Кермо не працювало.
Я не можу повернути ліворуч.
Іде ліворуч, навіть коли кермо праворуч.
Моя не повертає праворуч.
Я можу тільки ліворуч.
Панове, я хотів би оголосити,
що прибуваю на інший бік, але це не так.
Я повертаюся, звідки почав.
Ну ж бо, падлюко.
Допоможіть. Я в очереті!
Рятуйте. Дідько!
Повний назад.
Ні, ти...
Ми зробили катамарани?
Так, з крутими брендами позаду.
Наступну годину ми плавали навколо, встигаючи побувати скрізь,
окрім пляжу, до якого ми прямували.
Я дрейфую вбік у неправильному напрямку, ось що я роблю.
Я зробив два величезні розвороти.
Місцеві думають, що ми збожеволіли.
Він повертає мене до Мавританії.
Я не хочу назад до Мавританії.
Хто-небудь може сказати, що там далі, бо саме туди мене несе.
Море.
Я повністю застряг у кутку зі стінами з двох боків.
Повертай, падлюко, повертай.
Мені подобається, як вона пере. І так кожного дня.
Ні, трясця. Ні.
Боже мій!
Не врізайся в мене!
Я знову в очереті!
Комусь вдавалося пливти в правильному напрямку?
Ні.
Знову вивільнившись з очерету,
я зробив важливе відкриття, пов'язане з керуванням.
Якщо їхати неймовірно повільно, я маю на увазі ледь-ледь,
можна повернути праворуч. Збільш швидкість — повернеш ліворуч.
Ми всі застосували моє відкриття
і незабаром рухалися у правильному напрямку.
Ура!
Я зроблю це. Я прямую на берег.
Давай.
Відчув запах пива.
Будучи розумним, я знав, що знадобиться великий імпульс, щоб дістатися до берега.
Тож я підняв дах, щоб захистити голову від паразитів.
Молодець.
Я так близько.
Бодай раз поверни ліворуч.
Я на березі.
Передні колеса в Сенегалі, це рахується?
Думаю, ми точно в Сенегалі, так, ми приїхали.
Очевидно, є над чим працювати,
повернути їх у стан звичайного наземного авто,
але спершу треба зробити дещо важливіше.
Ви двоє не схожі на мене.
Я дивлюся на це і думаю:
«Який винахід».
Дивитися на нього, насолоджуватися ним
так само приємно, як пити.
Подивіться на конденсат на склі, на бульбашки,
подивіться на... Насолоджуйтесь передчуттям.
У моєму розумінні, це так само добре.
Візуально це приємний досвід. На слух це дратує.
- Дратує? - Я лише...
Дивитися — приємно, слухати — відстій.
Вочевидь, ми випили не один келих.
Тож коли Гаммонд пішов по другому колу,
я вислизнув до його машини, щоб пожартувати у стилі Термінатора.
Я під'єднав телефон через Bluetooth до цієї колонки
і сховав його в машині Гаммонда,
і вмикатиму йому повідомлення,
а він вирішить, що з ним балакає машина.
Наступного ранку ми зібралися, щоб продовжити нашу подорож.
Так.
Забирайся.
Що за чортівня?
Моя машина щойно прогнала мене.
- Ні. - Сказала забиратися.
На її місці, я б тебе прогнав, але...
Забирайся.
- Ти це чув? - Чув.
Дивно, чи не так?
- Ти копирсався в комп'ютері на днях? - Так.
- Ось що пішло не так. - Я дуже зблизився з ним.
Коротше, вперед.
Я так і знав.
Дитя.
Привіт.
Сенегал. Ласкаво просимо.
До фінішу в Дакарі залишалося лише кілька сотень кілометрів.
СЕНТ-ЛУЇС ДАКАР
І на завершення нашої епічної подорожі
настав час подумати про машини,
які привезли нас сюди.
На початку шоу ми спитали,
чи можливо створити
гоночний автомобіль для ралі-рейду по пустелі до Дакару
дешевше, ніж «Ламборґіні Уракан Стеррато».
І відповідь — так.
Просто «так».
Я вражений цією машиною. Цілком вражений,
бо вона видряпалася нагору скелястими уступами,
перепливла річки, пронеслася через дюни.
І на відміну від «Астона», в який вселився диявол,
і «Мазераті», яка під кузовом розвалюється на шматки,
ця машина не припустилася жодної помилки.
Мені подобаються машини, які ми використовували в минулому,
але ніщо не зрівняється з тим, як я захоплююся цією.
Я сумуватиму за нею, коли приїду в Дакар.
Дуже сумуватиму.
Якби я сказав на початку, що візьму екзотичну машину
від дрібносерійного італійського виробника і модифікую її
для їзди пустелею,
ви б мені не повірили.
Але ось ми. Вона тут!
Дорогою до Дакару,
фінішної прямої найдраматичніших і виснажливих перегонів у світі.
І не забуваймо, що моя, безумовно, найкрасивіша з трьох машин,
і єдина, що виглядає краще зараз, ніж коли була стандартною.
Я покращив оригінал.
Переможець!
Ви можете думати, що я намагатимусь навести переконливі аргументи,
що я покращив «Астон Мартін DB9 V-12 Воланте»,
перетворивши її на ралійну машину, але зачекайте.
Якби я цього не зробив, ця машина залишилася б без змін,
просто продовжила б життя в Пітерборо,
їздила б між заміськими будинками
і торговельним комплексом середнього розміру.
З рідкісними поїздками до гольф-клубу.
Вона б залишилася блискучою, але й просто
злегка застарілим,
повільно згасаючим зразком колись грандіозної великої подорожі.
Зробивши з нею те, що я зробив,
я зміг привезти її сюди, щоб зробити щось неймовірне.
І цей досвід тепер написано
на її потертостях та подряпинах, вм'ятинах і тріщинах.
Вони — її лінії життя.
І мені це подобається.
Я зробив її особливою. Вона такою не була. А тепер є.
Ми опинилися на узбережжі в напрочуд симпатичному містечку Сент-Луїс
і повернули на південь, паралельно Атлантичному океану.
Це наштовхнуло мене на ідею.
Чому б нам не поїхати в Дакар по пляжу, як колись?
Ралі фінішувало на пляжі.
Так!
Звісно, мої колеги не мали жодних заперечень.
Отже, ми звернули на пісок, щоб проїхати останні 110 км
як це робили гонщики минулого.
Нагнітач увімкнено.
Погляньте на це.
Париж-Дакар. Це фініш.
Саме заради цього моменту
люди терпіли страждання і труднощі, пов'язані з перегонами Париж-Дакар.
Заради цього вони це робили. Ось.
Я їхатиму поруч із Річардом «Хом'яком» Гаммондом.
Погляньте на це. Ми на плакаті!
Дякую.
Мені ніколи не було так весело.
Який чудовий день.
Привіт.
Повідомлення від пана Вілмана.
«Перш ніж їхати в Дакар, прочитайте новини».
Справді?
Новини BBC.
Зміна клімату,
зміна клімату.
Повені, зміна клімату.
Спробую твіттер.
Господи.
Чекай. Чому ти зупинився?
Чому ти зупинився?
Вілман сказав прочитати новини.
Це Дакар.
Що?
Дакар.
Там почалися заворушення.
Почалося.
Боже. Через що?
Бозна. Через політику... Я не знаю.
- Там багато... - Знаю, що багато...
- Палають автобуси. Може... - Господи.
- Ти це бачив? - Ні.
Дакар.
Почалося серйозно. Відбуваються перестрілки.
- Там пожежі. Автобус палає. - Так.
Ясно.
Не можна везти туди групу.
Ніхто не поїде. Не хочу, щоб хтось туди їхав.
- Не думаю, що варто... - Я знав, що плануються протести,
але близько трьох-чотирьох днів,
за межами цього протистояння, але почалася рано.
- Але це зараз. - Або це щось інше.
Або це підготовка, значить, буде гірше.
Зачекай хвилинку. Наш рейс додому з Дакара.
Так.
- Не вийде. - Це не варіант.
- Аеропорт Сент-Луїса закритий. - Що?
- Аеропорт Сент-Луїса закритий. - Закритий?
Закритий. Ремонт. Перевірив.
Доведеться їхати назад в Нуакшот.
- Серйозно? Це єдиний варіант? - Я не поїду в Дакар.
Ну ж бо, буде весело.
Це ралі туди і назад. От і добре.
Це означає тільки одне.
Я можу закінчити традиційно.
- Так. - І на цьому розчаруванні
час закінчувати.
Побачимося. Дякую, що дивилися.
Дідько.
Переклад субтитрів: Kyrylo Harashchuk
Творчий керівник Юрій Лаховський