«ПОЛФЕРРІС»
Глядачі, вітаємо на автопоромі в Балтійському морі
біля узбережжя Польщі.
Ми тут, бо збираємося вирушити в дорожню подорож,
про яку ніхто ніколи й не думав.
Так. І причина нашої подорожі
в тому, що ніхто цього ще не робив
у наш час, а дуже важко
здійснити подорож, яку хтось планував раніше.
Лише подумайте про всі ті місця, де ми побували останніми роками,
ті місця були стабільними, коли ми там були,
але вже не є такими.
Мозамбік, Сирія, Ірак,
Бірма, Україна, Росія.
До жодного не повернешся.
З інших причин — Аргентина.
- Ні. - Або Туреччина.
Чому не можна в Туреччину?
Нам заборонено.
- Що? - Так.
Але це не тільки місця, де ми вже були,
що є проблема.
Ні, усе правильно.
Для цього шоу ми подумали: «Я знаю, ми поїдемо через Сахару».
Не можна, забагато тероризму.
Потім ми сказали:
«Ходімо слідами
Лоуренса Аравійського через Синай».
Не можна, забагато тероризму.
Ми хотіли поїхати з Бангладеша на Еверест.
Не можна.
Чому не можна?
- Треба їхати через Індію. - Це проблема?
- Мені заборонено в'їжджати в Індію. - Правда.
Коротше, через усі ці причини
ми зараз на поромі в Балтійському морі.
Так, адже ми збираємося проїхати 2253 кілометра.
У нас тут є карта, я витягну цю.
Із Гданська, який знаходиться тут, у Балтиці.
А потім поїдемо аж сюди, до Бледа в Словенії.
Такого ніхто не робив.
Від Гданська до Бледа.
І коли ми вирішили здійснити подорож, яку ще ніхто не здійснив,
втрутився пан Вілман:
«Гаразд, але ви маєте зробити це в машинах,
які ніхто раніше не використовував для дорожніх подорожей».
А на цьому фронті я переможець.
Аж ніяк.
ВЕЛИКА ПОДОРОЖ ПРЕДСТАВЛЯЄ
Європейські пригоди
Я був першим, хто з'їхав із порома…
на цьому.
Пікап із відкидним дахом.
Так, я знаю.
Пікап із відкидним дахом схожий на куленепробивний рушник.
Навіщо пов'язувати ці дві речі?
Але саме в цьому сутність гри.
Унікальність.
Ніхто такого не робив.
І тут приїхала Круелла де Віль.
Що?
Це найнедоречніша машина для подорожей, яку коли-небудь робили.
Презентую «Міцуока Ле-Сійд».
«ЛЕ-СІЙД»
Це найнедоречніша річ з усіх зроблених.
Не кажи так.
Це витвір генія,
бо ось що зробив пан Міцуоко:
він взяв двигун «Ніссана Сильвії» 1990-х років,
звичайний дводверний японський седан,
коробку передач, салон і всю електрику.
Залишив їх такими, якими були, та припасував до цього ефектного кузова.
Ось що зробив пан Міцуоко: він прийняв наркотики, і ось що вийшло.
Друже, по-перше…
- Так. - Колеса.
Так.
Ті, що ззаду, приховані, а інші…
Ти керуєш автомобілем перед собою.
- Так. - Поглянь.
Це механічна зміна, я визнаю.
Ці колеса на метр далі від того місця, де вони мають бути.
Так.
Є й інші речі. Поглянь на гудки.
- Заціни. Хочеш почути? - Вони працюють?
Авжеж.
- Навряд чи. - Готовий?
Схоже на щось на даху потяга.
- Готовий? - Так.
І все?
Скільки він їх випустив?
- Кілька сотень. - Забагато.
Здається, він зробив їх близько 500.
Мали виглядати як «Мерседес SSK».
І все ж таки це не так.
Оце більше схоже на «Мерседес SSK», ніж це.
- Я не згоден. - Корабель більше схожий.
- Поглянь. Вони неймовірні. - Помиляєшся.
Перейдемо до твоєї машини?
Це абсолютна краса.
- Подобається… - Це «SSR». Я знаю, що це.
Так і є.
Я ніколи не їздив на такій. Навряд чи хтось їздив.
Ніхто не їздив.
Ідея в тому, що це мав бути двомісний пікап-кабріолет.
- Так. - Електричний дах.
- Дах йде… - Туди. Так.
Це не зовсім хороший пікап.
Цей пікап так собі,
а це кепський спортивний автомобіль із відкидним верхом.
Так. Важкий?
Близько двох тонн.
- Це… - Так.
Це абсолютно огидно, правда?
Ні, чудово. Мені подобається.
Потім ми почали припускати, що може обрати Джеймс.
- Він не любить бути повільним. - Знаю.
Він обере щось прудке.
Щось…
«Ламборґіні LP 550 Бальбоні Спешл» із повним приводом, перероблений
- для перегонів. - Ага.
Саме так.
ПОРТ ГДАНСЬК
Потім виявилося, що ми були абсолютно неправі.
Я не знаю, що це таке.
- Він далеко? - Гарне питання.
Що це?
- Я не знаю, що це таке. - Не знаю.
Ти щойно з цирку?
Що це таке, Джеймсе?
- Написано «Крослі», але… - Дивіться!
Мені дуже шкода,
але це дуже дорога машина, пішов дощ.
Я підніму дах, він піднімається як у MX-5, кілька секунд.
Це можна робити під час руху.
Це кабріолет «Крослі CC» 1947 року.
Розповім історію автомобіля.
- Чарівно. - Я це передчував.
У 1930-х роках у США
жив чоловік на ім'я Пауел Крослі-молодший.
Він заробив свій статок на побутовій техніці.
Він був першим, хто зробив холодильник із полицями у дверцятах.
Те, що ми зараз сприймаємо як належне.
Він озирнувся і побачив,
що в Америці всі їздили на громіздких машинах,
подумав, що це безглуздо,
і вирішив виробити маленькі автомобілі.
Його відома фраза:
«Щоб перетнути річку, не потрібен лінкор».
КРОСЛІ ХОРОША МАШИНА
Він вирішив продавати свої авто
у своїх магазинах поряд із побутовою технікою,
саме тому ця машина лише 1,2 м завширшки.
Вона повинна пройти крізь двері магазину.
Взагалі-то, це логічно з боку містера Крослі.
Він був генієм.
Проте, я створював
більші і привабливіші шмарклі, ніж оце.
Який двигун?
Чотирициліндровий двигун, об'ємом 724 куб. см,
що розвиває…
26,5 кінських сил.
- Двадцять шість… - Ні, чекай.
- Скільки їй років? - 1947-го.
Отже, 70 із чимось років.
Варто припустити, що більшість із них… 12?
- Максимум 14. - Чотирнадцять?
Багато з тих коней вже мали б померти.
Джеймсе, що я сказав:
«Дорожня подорож, довжиною 2253 км?»
А в тебе… Якщо пощастить, 14 кінських сил.
Скільки ти заплатив?
Про це є невелика історія,
бо вона була на відомому сайті автомобільних аукціонів.
Я подивився на неї, аукціон закінчувався,
торги були на 400 £.
Я запропонував 450 £.
Тоді я пішов і купив вина.
Повернувся пізніше і… Тоді ціна трохи піднялася.
Вона стала…
- Скільки ти заплатив? - 11 000 £.
11 000 за оце?
Я купив її, коли напився.
Якщо ти…
Визнаю. Це справедливе зауваження.
Чекайте, я придбав цілу «Міцуоку Ле-Сійд»
лише за 11 500 £.
- Це пристойна машина. - Ні.
Ти заплатив 11 500 за старий «Ніссан» у поганому стані.
- А скільки коштує це? - Отож.
Я саме про це.
То скільки?
18 500 £.
Що?
Вісімнадцять… Завжди хотів таку.
- Це пікап з відкидним дахом. - Я знаю.
Як лежачий коп на злітній смузі.
Цілковитий непотріб.
- Це… - Годі…
Ви ж не думаєте…
Я так думаю.
О, пан Вілман жартує.
Це резервна машина.
Чесно кажучи, це ще недоречніше, ніж наші машини.
Вона розрахована на 400 метрів.
Це хот-род, чи не так?
«ЦИЦЬКИ І ПИВО»
- Поглянь, що там написано. - О, ні.
Це…
Це жах, чи не так? Це кінець.
Ви б хотіли їздити на машині, де написано «Цицьки і пиво»?
Я б ні.
Тепер, молячись Богу, щоб наші машини не підвели нас,
ми попрямували до виїзду з порту, щоб почати нашу довжелезну подорож.
Так.
Подорож на 2253 кілометра до Бледа починається з Гданська.
Я потрапив в аварію.
Джеймсе, ми проїхали лише сім метрів.
У Скандинавії ти протримався
- день до аварії. - Точно.
Зачекайте.
Це частина вашої машини?
Ні, це не з моєї машини.
Так.
Що це?
- Ти зламав його бар'єр. - Ви розбили бар'єр.
Розбив бар'єр.
- Він викликав копів. - Він викликав копів.
Звісно, ми вирішили, що краще втекти до прибуття поліції.
Гаряче.
Але перш ніж ми це зробили,
Джеймс наполягав на тому, щоб увімкнути склоочисники.
Готовий?
А як щодо цього?
Це як бас-бочка і малий барабан.
Тепер Джеймс міг бачити, куди він прямує…
ми залишили другий за величиною порт Балтики
і попрямували до самого Гданська.
Відомого в усьому світі
як батьківщина руху Леха Валенси «Солідарність».
Це рух, який допоміг повалити комунізм
і закінчити Холодну війну.
Тут відбулися події, які відлунювали по всьому комуністичному світу,
і, зокрема, у Східній Європі.
Переглянувши кадри новин того періоду,
ми припустили, що центр міста буде чорно-білим
і трохи схожий на Галл.
Але поки ми туди дісталися, сонце вже вийшло.
І все було зовсім не так.
Неймовірно.
Це дуже гарне місто.
Доброго ранку всім.
Подивіться на це.
Якби у мене був «Ніссан Сильвія», ніхто не звернув би уваги.
Але через те, що на ньому деталі з вбиральні Ліберачі,
усі його фотографують і захоплюються.
Люди посміхаються, дивляться.
Безсумнівно, ми приносимо радість.
Це…
Коли до вашого міста приїздить цирк, ви ж не скиглите?
Крадуть усі велосипеди,
але є й хороші новини: це яскраво та весело.
Ми допомогли нашому колезі проїхати крізь надзвичайно вузьку щілину…
Усе добре.
Ти в порядку. Не відволікайся.
Дуже смішно. Продовжуйте.
- Так. - Давай. Ти впораєшся.
У нього вийшло! Молодець!
…ми попрямували з міста…
і виїхали на автомагістраль.
Це рішучий звук чотирициліндрового «Ніссана».
І це був ще рішучіший звук
75-річного «Крослі».
Дідько, це жахливо.
Джеймсе Мей, ти впевнений?
Так, 61 кілометр на годину.
Боже мій.
Шістдесят два.
Боже, величезна вантажівка на моїй дупі.
Ні!
Лайно!
Дійсно ледь не перекинулася.
Побачивши, що наш колега був явно в небезпеці,
ми вирішили залишити його.
Бувай, Джеймсе.
Так. Треба проїхати 2253 км через чотири країни.
ПОЛЬЩА — СЛОВАЧЧИНА — УГОРЩИНА — СЛОВЕНІЯ
Ми опинимося в місцях, що колись були позаду «Залізної завіси».
І те, що досі може бути «Залізною завісою», коли ми закінчимо.
ГДАНСЬК — ПОЗНАНЬ
Наша перша зупинка була на іподромі
за кілька сотень кілометрів поблизу міста Познань.
Це означало, що в нас було багато часу обговорити наші машини.
Джеремі, питання, поки ми їдемо.
Ця штука має імітувати «Мерседес SSK»?
Так.
Дехто А. Гітлер не полюбляв «Мерседес SSK»?
Ні, бо «SSK» з'явився на початку 30-х, коли Гітлер був капралом.
А капрали не могли дозволити собі «SSK».
Він однак міг бути її фанатом.
Отже, ти їдеш на пластиковій
непереконливій копії машини, яку любив Гітлер.
Ні.
Аж ніяк.
Можеш собі уявити, як їхати в «Крослі»?
Знаєш, я навіть уявити не можу.
Зараз вітром знесе.
Це божевілля.
724 куб. см.
Як він міг таке придумати?
Що не так з одним літром?
Боже.
За багато кілометрів ми з'їхали з автомагістралі…
і проїжджали повз те, що екскурсоводи називають
другим найбільшим лісом Польщі.
Подумай, Гаммонде, лише за один день ми побачили Гданськ,
другий за завантаженістю порт Балтики.
А зараз ми знаходимося в другому за величиною лісі Польщі.
Це дивовижно. Я люблю друге місце з найкращого.
Бо перше — це легко, лише зроби більше або краще, а от друге
має бути кращим за третє, бо перше не переженеш.
Потрібна точність. Так краще.
«ЛЕ-СІЙД»
Нарешті виїхавши з дерев,
ми приїхали на трасу для перегонів у Познані.
Пан Вілман записав нас на місцеві перегони.
І це чудово, тому що ми як амбасадори.
Це культурний обмін.
Без культури чи чогось, чим можна було б обмінятися.
Це була вражаюча гоночна траса з усіма зручностями.
ФІЛЬТРИ — СМІТТЯ
Але справжнє видовище чекало на нас у гаражі.
Я знаю, що це таке.
- Гоночні машини. - Я знаю, що це Формула «Схід».
- За «Залізною завісою». - Пам'ятаєш… Точно.
Це, по суті, відповідь Радянського Союзу на Формулу 1.
Протягом 70-х та 80-х,
коли «Залізна завіса» була дуже міцно затягнута,
на Формула «Схід» виступали команди з країн радянського блоку
і змагалися один з одним…
з великою пристрастю і хоробрістю, але з обмеженою кількістю ресурсів.
Потужність забезпечували тюнінговані 1,3-літрові двигуни «Лада».
Підвіска від східнонімецьких мінівенів.
Рульові рейки вироблялися для «Трабантів»…
а комплект шин мав протриматися цілий сезон.
Польська команда була в такому скрутному становищі, що прихильнику автоспорту
поляку Папі Івану Павлу ІІ довелося купити їм шоломи.
Але, незважаючи на це,
Формула «Схід» забезпечила захоплюючу розвагу
для людей, які провели цілий тиждень у черзі за буханцем хліба.
Завжди хотів побачити ці машини.
- Я чув про них. Ти читав про них. - Так.
Усе, що у них було, це розмита фотографія, зроблена 1968 року.
Перегоновий автомобіль на європейській трасі.
Виглядатиме приблизно так.
- «Я хочу таку». - Еге. «Одну з них,
але є лише двигун від ''Лади''».
Дивно, чого може досягти людська винахідливість.
Рішучість.
Я знаю, що вони зробили з взуттям.
- Знаєш боксерки? - Так.
Вони носили їх.
- Схожі на кросівки для перегонів. - Так.
- Це дуже гарні маленькі машини. - Вони такі гарненькі.
- Це… - Фантастично.
- І безпечно. - І…
Поглянь, як вітрове скло тримається в цій машині.
- Надійно приклеєне. - Оригінально.
Не відклеїться.
Якщо не буде дощу… Тоді відклеїться.
Тим часом…
за багато кілометрів
я теж був у другому за величиною лісі Польщі,
залишивши позаду жах автомагістралі.
Це набагато приємніше.
Кілька разів на автомагістралі
я дивився на «Цицьки і пиво» у дзеркалі і думав: «Гм…»
Однак, тепер ми на цій дорозі.
Це приємна дорога.
Я забуду «Цицьки і пиво». Зосереджуся на «Крослі»,
потворне цуценя, коротун з виводка, якого ти маєш забрати додому.
Однак, всього за півтора кілометра…
Чоловік на «БМВ» намагається проїхати.
Спробую звільнити йому місце.
Боже!
Ну ж бо!
Їдь собі.
Проїжджай.
Тепер доведеться зупинитися.
Боже, вона заглухла.
Так.
Повернімося на трасу,
де ми з Гаммондом обирали, на яких машинах поїдемо на перегонах.
Так.
Це ж треба.
Дупа не влазить на сидіння.
Отакої.
- А є більша? - Ні.
Справді? То це…
Це найбільша?
Я не зможу цього зробити.
Досить, а то пропустиш день.
- Що я маю зробити? - Схуднути.
Це дуже просто.
Ожиріння — це хвороба.
Але це дуже серйозна хвороба, чи не так?
Жирна, важка хвороба.
Це розчаровує, бо ти готовий до всього.
Ти цілком налаштований, але не можеш, бо настільки жирний.
Вибач. Ти засмутився?
- Так. - Бо ти пропустиш.
Ти дуже дотепний, але… Боже!
Я справді не можу вийти.
Отакої.
Кузов… Можна взяти кузов від тебе.
Допоможете мені вибратися?
Треба розібрати машину навколо нього.
Їм доведеться розібрати машину,
щоб витягти тебе звідти.
Ми знімаємо її з нього, як водолазний костюм.
Простіше намалювати на ньому перегонову машину, а потім витерти її.
Дякую.
Твою гідність зачепили в майстерні.
Можеш забрати її.
Поки Гаммонд та його конкуренти готувались до відбору…
Я зрозумів, що можу зробити щось корисне.
Я вирішив призначити себе керівником команди.
- Справді? - Так. Фактично я Тото Вульф.
- Гаразд. - Єдине,
- що турбує мене… - Що?
Джеймс Мей. Відбір за дві хвилини?
- Дві хвилини? - Дві хвилини, так.
Джеймса Мея досі немає.
Варто прискоритись, інакше він не потрапить на відбір.
Такі правила, друже.
Будь вчасно і не будь занадто товстими.
Так сталося, що «Крослі» була на ходу,
а я був недалеко від траси.
Чудове перемикання передач.
Ні. Не роби цього.
Спробую завести.
На трасі розпочався відбір.
Гей!
Обходжу ззовні.
Як менеджер команди, я мав записувати час проходження кола моїм водієм.
Ось і він!
2:22. Дідько.
Заждіть. Як…
Як зробити, щоб секундомір…
Якщо його зупинити…
Мені потрібен інший секундомір.
Перш ніж я зміг сказати Гаммонду,
що я не зафіксував жодного часу кола, приїхав Джеймс.
Запізно для відбору, але він жадав отримати якусь роль.
Тож як керівник команди, я дав йому завдання.
У них немає медичної машини.
Можеш перетворити свою машину на швидку допомогу…
Чи не краще перетворити твій автомобіль на медичний?
Я думав про це, тут лише два місця.
Сюди не влізуть ноші. У твою можна залізти ззаду.
- Справедливо. - Якщо зробиш це, буде чудово.
На щастя, хтось не плазував і записував час проходження кола.
І виявилося, що я посів шосте місце.
Гаразд.
Дивовижна подорож, яку ніхто ніколи не додумався зробити.
Погляньте, хто тут.
Привіт, друже.
Ти зробив машину?
- Ти пропустив відбір. - Знаю.
- Шкода, бо це весело. - Я з нетерпінням чекаю перегонів.
Розважайся.
- Добре. - Це міг бути я.
Знаю. Ти не береш участі, бо товстий.
Він сказав, що занадто високий.
Поки водії готувалися до старту,
я дав Гаммонду кілька останніх порад щодо стратегії.
НЕ РОЗБИЙСЯ
Дуже дякую.
Він когось обігнав.
Зосередься, Гаммонде.
Не розбийся.
Просто їдь.
Цікаво, чи втримаюся на четвертому місці.
Ні.
ЧЕТВЕРТИЙ
А якщо він буде третім чи п'ятим наступного разу?
Слушне зауваження.
Постав знак питання.
Ну ж бо, не зупиняйся. Я зможу.
Я справжній гонщик.
ВАЖЛИВА ДЕТАЛЬ
НІЧОГО НЕ ПОМІТИВ
Дуже швидко.
- Ось він їде. - Це все?
Дідько!
Гадаю, я можу…
Я зможу бути четвертим.
Гаммонд продовжив свій веселий шлях…
…не підозрюючи, що його машина протікає і перетворила трасу на ковзанку.
Хтось з'їхав із траси.
Хтось іще з'їхав.
На жаль, керівник його команди кепсько попередив його.
Чому ти пишеш: «Там якась…»
Ми не знаємо, що це.
Напиши «рідина».
Дідько!
ТАМ ЯКАСЬ РІДИНА ВИТІКАЄ З ТВОЄЇ МАШИНИ
- Це все? Ні? - Ні.
Червоне світло.
Гаммонд вибув.
Що?
- Гаммонд вибув. - Дідько.
Боже.
Усе гаразд. Я поранив ногу.
Але мені потрібно, щоб хтось забрав мене.
Джеймс вирушає.
Хто?
Джеймс. Він уже вирушив.
Мерщій.
Тримайся.
Не заводиться на гарячу.
Поїхали.
Тримайся, Гаммонде.
Так. Я тримаюся.
Ти не помер.
Ні. Взагалі-то, бувало й краще.
На жаль, витік Гаммонда спричинив такий розгардіяш,
що перегони відмінили.
Тож вдруге після приїзду до Польщі ми втекли.
Але не раніше, ніж я трохи прокачав свою машину.
Я пофарбував колеса в зелений.
Трохи пікантніше, більш колоритно.
Треба було зробити твою машину ще яскравішою?
Я насолоджуюся своїм відображенням у твоїх хромованих колесах.
Подобається на це дивитися?
Схоже на катастрофу з набором LEGO.
Я залишав таке на килимі у вітальні у вісім років.
Був уже пізній вечір,
ми вирішили зупинитися і подивитися на Ісуса, перш ніж їхати в готель,
який був за 144 км.
Це не було великою проблемою для Річарда з його шестилітровим V8…
або для мене.
А от для Джеймса…
Сьогодні 21 червня, найдовший день,
і Джеймс Мей це відчує.
Звіт про ситуацію.
Температура охолоджувальної рідини двигуна зростає.
Поки ще не в небезпечній зоні, але наближається до неї.
Боже, час вантажівок.
Ні!
От лайно!
Не переймаючись жодними проблемами,
ми наближалися до саду Ісуса.
Боже, він величезний.
Ісусе!
Якщо покласти 50 пенсів, він щось робить?
Цікавий факт. Я погуглив його.
Це другий за висотою Ісус у світі.
- Чудово. - В Індонезії є ще вищий.
Це, мабуть, пригнічує. Але цей був першим?
Мабуть. Бо не будували б другого.
Не знаю. Ми в Польщі.
Ми були в другому найбільшому лісі, в другому порту.
- Так. - Я скажу тобі, що ще знайшов.
Донедавна у нього була вишка стільникового зв'язку на маківці.
- А потім були скарги. - Чому?
Бо люди дивилися жорстку порнографію,
що транслювалася на їхні телефони з голови Ісуса.
- Так. - Це була помилка, чи не так?
Провести інтернет на голову Ісуса.
Це негідно.
А ще в Ісусі є двері. Хто б міг подумати?
- Поглянь. - Це задні двері Ісуса?
Наступного разу, коли хтось мене здивує, я скажу: «Задній хід Христа!»
- То ось про що ти… - Саме так.
Справжня дорожня подорож. Ось що роблять у дорозі.
Це саме те, що роблять у дорозі.
Якщо ви не їдете
у 75-річному «Крослі» з перегрітим двигуном.
Це сфера Річарда Гаммонда.
Йому подобаються старі довоєнні і післявоєнні речі,
він каже: «О, так, ну, це одна з трьох».
Я не здивований.
Підозрюю, що радіатор забився.
Витікає багато коричневого,
якщо зазирнути донизу.
Я дуже хотів побачити того великого Ісуса.
Але я зміг лише спробувати дістатися до готелю,
перш ніж доведеться використовувати мої антикварні фари.
Ще 100 км до мети.
У мене жахлива судома в нозі аж догори
і моя дупа повністю оніміла.
Боже, нехай це закінчиться.
Коли я нарешті дістався до місця ночівлі,
я був такий розбитий, що одразу пішов спати.
- Він пішов спати. - Так.
А нам обом,
після набагато менш напруженого дня,
ще вистачило сил назбирати місцевих
і влаштувати розіграш напідпитку.
Беріть усе, що можете підняти, хапайте, де зручніше.
Підіймаймо. Три, два… Дідько.
Це було не важко.
В інший бік!
Господи! Моя спина!
Мої пальці.
Це може звучати як порнофільм, якщо не будеш обережним.
Наступного ранку
Джеймс був незадоволений, що його машина опинилась щільно притиснутою до стіни
ресторану готелю.
Дуже смішно, бовдури.
Ісусе!
Це запізнення означало, що він на багато кілометрів відставав від нас із Річардом.
Тож ось план на сьогодні.
Зупинимося біля Шталаг Люфт ІІІ, де відбулася велика втеча.
Пообідаємо, а потім довга дорога до Кракова.
Відколи ми вирішили поїхати в цю подорож кілька місяців тому,
Джеймс Мей хвилювався перед відвідуванням Шталаг Люфт ІІІ.
Він навіть носить футболку про велику втечу.
Але тепер, принаймні, він був у дорозі.
Пробачте.
Бовдури.
І відчував себе дуже нещасним.
Виявилося, що це не страшний сон.
Я дійсно їду на «Крослі» Східною Європою.
Я вже на найбільшій передачі.
Поки це максимум.
З іншого боку, я не їхав по жахливій автомагістралі.
КРОСЛІ ХОРОША МАШИНА
З іншого боку, всі інші цього хотіли.
Я роблю все, що можу.
О боже. Він йде на це.
Ти, мабуть, збожеволів.
Ні.
Він іде на обгін.
Обганяє.
Ось інший.
Вони обидва обганяють.
Господи.
Боже.
Тепер я відповідальний.
Далеко попереду я теж втрапив у невелику халепу.
Боже, це не оса, дідько. А що ж це?
Вона просто гігантська.
Забирайся!
Звідси вона величезна.
Неймовірно велика.
Забирайся.
Вигнавши отруйну комаху,
я помітив, що в машині була функція комфорту,
про яку я не знав.
ОВЕРДРАЙВ УВІМКНЕНО — ВИМКНЕНО
У мене є кнопка овердрайв.
Приголомшливі новини від «Ле-Сійд», Гаммонде.
У мене є овердрайв.
Так.
Ви в режимі овердрайв.
Овердрайв.
Якщо вам цікаво, овердрайв ефективно знижує рівень шуму,
коли їдеш автострадою, це наче інша передача.
Отже, я їду зараз зі швидкістю 96 км на годину,
3000+ обертів на хвилину.
Вмикаємо підвищену передачу, і знижуємо обороти до 2400 об/хв.
Це економічніше і тихіше.
ШТАЛАГ ЛЮФТ 3 - ВЕЛИКА ВТЕЧА - ГАРРІ 1 КМ (0,6 МИЛІ)
Це Шталаг Люфт ІІІ.
Один кілометр.
Джеймс дуже засмутиться, якщо пропустить це.
Боже…
Вона повністю зупинилася.
Оце так шмат лайна.
Щоб нікому не заважати,
мені довелося штовхати «Крослі» на дорожні роботи попереду.
Хоча я говорив з ними чомусь італійською…
вони позичили мені мультиметр, щоб перевірити заряд батареї.
Так, батарея, очевидно, повністю розрядилася.
Не знаю щодо потужності генератора.
Купа лайна.
Поки Джеймс боровся зі своєю нічною покупкою напідпитку…
22 АРЕШТ «КУЛЕР»
Ми блукали навколо місця, де під час Другої світової війни
80 ув'язнених прорили 110-метровий тунель для втечі
з-під печі в одній із хиж.
Ця історія була увічнена в одному з найкращих фільмів усіх часів.
«Велика втеча».
ДЖОН СТЕРДЖЕС «ВЕЛИКА ВТЕЧА»
Чекатиму на Пікаділлі.
Бар «У Скотта».
Так.
Це ж не та сама піч?
- Це та піч? - Мабуть, так.
Так. Дивись.
- Там тунель спускався вниз… - Так.
А потім до дерев.
І реальні люди фактично прорили тунель звідти.
Чарльз Бронсон…
Ні.
- Гордон Джексон. - Справжні… Це актори, Джеремі.
Поглянь на це.
Це візки для перевезення речей.
Дивись, це та штука, на якій застряг Чарльз Бронсон.
Ні. Гаразд.
Ось, дивись,
є кілька фотографій реальних людей,
Джеймс Гарнер, Стів Макквін, Дональд Плезенс.
Тільки не знову…
Дивись, це справжня фотографія,
знята в тунелі з Дікі Аттенборо.
Джеремі. Розберися із сумішшю фактів і вигадок,
багато з того, що зображено у фільмі…
- Так і було. - …не трапилося.
- Гордон Джексон і Дікі Аттенборо. - Його не знімали того дня.
Я подумав, що краще вивести Джеремі на вулицю,
де ми знайшли пам'ятник, який позначав маршрут Гаррі,
це кодова назва тунелю для втечі.
- Дідько. Це ж кілометри. - Так.
Вони, мабуть, повзли тут по саморобному тунелю. А це пісок.
Отже, будь-якої миті…
- Смерть у тій чи іншій формі. - Неймовірно.
Потім до нас приєднався гід.
На якій глибині був Гаррі?
Він був близько восьми-дев'яти метрів, тобто 30 футів…
- Метрів? - Дев'ять метрів,
що майже дорівнює висоті дерева.
Так.
- Це 30 футів. - Правильно.
- Чому так глибоко? - Була причина.
Це був захищений від втечі табір для військовополонених,
тож німці встановили підземні мікрофони довкола табору,
- щоб виявити підкоп. - Він мав бути глибшим.
- Глибшим за мікрофон. - Так.
Я приголомшений. Неймовірна довжина
і глибина.
Потім нам стало цікаво, навіщо його викопали,
бо виявилося, що табір для ув'язнених був більше схожий на табір відпочинку.
Це басейн?
Так.
- Я б нізащо не втік. - Я б теж.
Тут був хокейний майданчик.
- Що? - Що?
За тими деревами був великий спортивний майданчик.
А взимку там був величезний хокейний майданчик.
- У них був спортивний майданчик, басейн… - Бібліотека…
- Бібліотека. - Театр.
- Що? - Театр.
Ви впевнені, що люди не намагалися прорити тунель усередину?
Так.
Потім екскурсовод показав нам, що він мав на увазі під театром.
- Боже. - Ні.
Триста п'ятдесят місць.
- Оркестрова яма, сцена. - Збудовано…
- Він був побудований як театр? - Як театр.
Я думав, це було схоже на сарай, який вони використовували…
Типу як у «Мамо, це зовсім не гаряче». Боже всемогутній!
Якби мене змусили піти воювати,
я б здався в полон.
Але знаєте, як кажуть.
«Нам байдуже, наскільки комфортним буде табір.
Однак ми втечемо».
Це був їхній обов'язок. Вони мусили.
- Так. - І втекли.
Попрощавшись…
Дуже цікаво. Дякую, що розповіли невідомі деталі.
- Нема за що. - Було чудово.
Ми повернулися на дорогу.
Було неймовірно.
Це потрапить до десятка найцікавіших речей, які я колись бачив
та відвідував.
Дорожні подорожі, про які ніхто не думав,
цього варті.
Коли плануєте їх, вибирайте гарну машину, як у мене.
Я пропустив табір військовополонених,
зате полагодив «Крослі», і він знову на ходу.
Мені стало цікаво, чому я турбуюся.
Учора я проїхав 482 кілометра.
Сьогодні треба проїхати ще 482 кілометра.
Попереду ще 1770 кілометрів.
Уже четвертий раз я чую цей шум.
Навряд чи я впораюся.
Боже!
Далеко попереду, за простим польським обідом,
ми з Джеремі обговорювали, як сильно Джеймс псує поїздку.
Він пропустив Ісуса.
Табір для полонених.
- Пропустив сніданок. Обід. - Він пропустить усе найцікавіше.
БЕЗАЛКОГОЛЬНЕ ПИВО. ЗВЕРНІТЬ УВАГУ.
Ми не обговорюватимемо це з ним, бо його не було.
Він не може долучитися до нашої розмови. Це не весело, чи не так?
До Кракова понад 320 кілометрів,
ми не могли чекати Джеймса, тож поїхали далі.
Повертаючись до нашої улюбленої теми для розмови.
Який «Ягуар» мав овердрайв?
Можливо, у «Марк 2» був.
Знаю, що «Тріумф» мав, бо в «Доллі Спринт» був овердрайв.
Добридень.
Що?
Джеймсе Мей, це ж шахрайство.
Не можна сісти в запасну машину і відбуксирувати власну на причепі.
Скажімо, якщо у вас є скакун, ви ж не поїдете на ньому в Ейнтрі?
Його місце у причепі.
Якщо у вас є цінний класичний автомобіль,
ви везете його на трасу на причепі.
Ось що я роблю.
Я везу свою дорогу машину на захід.
Не хочу бути грубим, старий.
Але ти перебільшуєш, чи не так?
Мене більше цікавить…
наскільки поганим виявився «Крослі», що ти сів у машину
з написом «Цицьки і пиво» на боці?
Що ж, це дуже слушне зауваження, і я багато про це думав,
але вирішив…
що переживу це.
Після довгої дороги ми врешті-решт прибули до Кракова,
який, як виявилося, є однією зі справжніх перлин Європи.
Мабуть, це одне з найкультурніших місць у світі.
Так.
Я б не хотів приїхати сюди на машині
з написом «Цицьки і пиво».
Мистецтво, музика, архітектура, «Цицьки і пиво».
Я все це знаю. Дякую.
Хоч би та жіночка не озирнулася.
Вдаю, що чухаю обличчя, я в глибокій задумі.
У нас завжди було чимало шанувальників у Польщі,
але я сподівався, що наша популярність пішла на спад.
На жаль, однак…
- Привіт, пане Джеймс. - Вітаю.
На щастя, незабаром ми змогли вийти з машин,
бо Джеремі кортіло відвідати
те, що він назвав найкращим місцем у світі.
- Вітаю. Можна три квитки? - Авжеж.
МУЗЕЙ ВОСКОВИХ ФІГУР КРАКІВ
- Ось і ми. Чудово. - Дякую.
Я ніколи не був у музеї воскових фігур.
А для Гаммонда це був спосіб відірватися на воску.
Це…
Джеймсе, справді… Припини.
Власники музею це подивляться. Вони образяться.
- Це не смішно. - Ні, не смішно.
Він хоче в туалет, чи не так?
Він точно перетравлює великий, ситний сніданок.
Господи!
Я не знав, що можна так…
«Один Рейх, один народ… Перепрошую, я падаю».
Чому він нахилився? Що?
Я не бачив його з такою краваткою.
Зазвичай він дуже охайно одягнений.
Певно, до нього навмисно погано ставляться.
Так.
Я бачу чудові речі в Польщі.
Що це в дідька таке?
Боже правий.
Ми знаємо, що це таке, символ на стіні допомагає здогадатися.
Надивившись на всі поп-ікони…
ми перейшли туди, де, на нашу думну, була зона автомобілістів.
Це ти?
Ні.
Написано, що ти.
- Це Сильвестр Сталлоне. - Я думав, що це ти.
Вгадай, хто це?
Джордж Лазенбі? Я не знаю.
РОБЕРТ ДЕ НІРО
Що?
Хто це в біса така?
- Це Кіра Найтлі? - Думаю, що так.
Це геть не схоже на Кіру.
Я хотів би побачити Кіру Найтлі тут,
поруч із цим.
Хотів би побачити справжню Кіру Найтлі в Кракові.
Ніхто не підійде за автографом, скажуть: «Це не Кіра.
Зовсім на неї не схожа».
Після того, що могло бути, а могло і не бути зоною «Доктора Хто»,
ми увійшли в зону великої таємниці.
Моторошні ліси.
Деякі декорації чудові.
Усе добре, окрім воскових фігур.
Джеймс Мей.
Раян Рейнольдс.
Це Пол Вокер.
Потім, у залі, де, ймовірно, був Елвіс Преслі…
- Заради бога. - Так.
Найджел Менселл.
Але це не так?
У нього вуса в тон бровам.
Саме так.
- Навіщо вони… - Але навіщо вам Найджел Менселл?
Чому не Льюїс Гамільтон?
Посилання дещо застаріле.
- Ні. - Здоров'я йому, та…
Ландо Норріс.
- Ні. - Джордж… Як там? Рассел.
Мене це дуже дратує.
І справа не в якості фігури.
Не той суб'єкт.
Потім мені сяйнула думка.
Я його вкраду.
Якщо ми його заберемо, їм доведеться замінити його?
На Льюїса Гамільтона.
Дозвольте мені пояснити.
До Словенії ще багато кілометрів,
- а ти їдеш на жахливій машині. - Так.
- Якщо він буде з нами… - То й що?
…це нас підбадьорить.
Це нас підбадьорить.
Щоразу, коли ти засумуєш,
а часом «Цицьки і пиво» поводяться трохи погано,
подивись у дзеркало заднього виду,
а там, на пасажирському сидінні…
Хтось схожий на Найджела Менселла.
Хіба…
Гаразд.
- Ми мали… - Ні, заждіть.
- Він їде з нами в турне. - Зроби бірмінгемський акцент.
Ти з Бірмінгема.
«Мені це подобається. Досить. Покатаємося на вулиці».
- Ми тебе виведемо. - «Дякую, що взяли мене,
мені справді сподобався музей».
- Я просто… - «Ось що я хотів побачити.
Я бачив такого у Лондоні. Не такий гарний, як цей.
Я збираюся трохи поганяти після обіду.
Я одягнений і готовий.
Дайте пройти по цій балці.
Трясця, я зачепив його.
Побачимося пізніше, Поле Вокере».
Не зупиняйся.
«Ненавиджу Гаррі Поттера.
«Бовдури.
Зачекайте, хлопці. Зачекайте нас, я йду».
Можемо вийти звідси.
Ходімо сюди.
«Це був чудовий візит, хлопці.
Дякуємо, що взяли з собою».
- Це чийсь будинок. - Можливо.
Вони трохи здивуються, побачивши нас трьох і Найджела Менселла.
Тієї ночі ми залишилися в Кракові,
що означало, що у мене був час помститися своїм колегам
за те, що поставили мою машину в ресторан.
Готові? Гаразд.
- Гаразд. Куди ми йдемо? - Туди.
- Сюди? - Через дорогу.
Через дорогу. Чудово. Дякую.
Ідеально.
Через сади.
Я сам справлюся.
Наступного ранку я витягнув «Крослі»,
де Гаммонд і Кларксон залишили його цього разу.
А потім чекав на їхню реакцію на те, що я зробив.
Як я зможу так їздити?
Що…
Думаєш, у тебе проблеми?
Доброго ранку. Так, я знаю. Усім доброго ранку.
Це лунає з твоєї машини?
Здається, коли я гальмую.
Так, це гальмівний дзвінок, хороша функція безпеки.
Джеймсе Мей!
Боже, ти під'єднав гудок до індикатора, виродку!
Неймовірно.
Коли я тисну ногою, чую волинку.
Подобаються мої канделябри?
«У мене є пара таких у ванній кімнаті нагорі».
Незабаром ми були на автомагістралі, прямуючи до наступної країни, Словаччини.
І одразу ж я помітив дві речі.
По-перше, обличчя Найджела Менселла почало танути.
Ой леле.
По-друге…
Джеймсе, ти забув свою «Крослі».
Її немає позаду твоєї тачки з «Цицьками і пивом».
Саме так.
Я знаю. Я причепив причіп до фургону екіпажу.
Що?
Поєднання хот-рода і цього довгого причепа
з маленькою жвавою машинкою абсолютно смертельне.
Я кермую запасною машиною.
Запасна машина тут якраз на цей випадок.
Запасна машина на випадок, якщо основна машина вибухне,
а не тому, що ти її розлюбив.
Ти не можеш переписувати правила під себе.
Так сталося, що я це зробив.
Чесно кажучи, навіть без причепа,
мої враження від хот-родів не покращувалися.
З чого ж почати?
Педаль газу фактично захована в дверях,
тому мені доводиться керувати без правого черевика.
Але педаль гостра, як бритва,
і впивається в мою ногу, яка зараз німіє.
Замість керма тут ґудзик від сорочки.
Сильно заносить праворуч під час гальмування, тут вкрай спекотно,
вона галаслива, і це навіть не справжній хот-род.
У неї старий шестициліндровий двигун від «Ягуара».
Тут має бути великий двигун V8.
На відміну від «Крослі»,
принаймні вона не ламається постійно.
Трясця.
Треба зупинитися.
Що?
Пар йде.
Гаряче.
Пахне гарячим.
Отакої.
- Ти знаєш цей двигун. - Дуже добре.
Це через перегрів. Голівки поплавилися.
- Джеймсе. - Так?
Ти повністю облажався.
Це ще не кінець. Треба обміркувати.
- Я вже подумав. - Так.
Ми замовили столик на обід у дуже гарному ресторані.
Так.
Ми не поїмо там, якщо стоятимемо
- і чекатимемо, поки охолоне. - Ні.
Отак вирішили…
- Хай щастить. - Бувай.
…ми з Гаммондом повернулися на дорогу.
Я не знаю, що буде далі.
Ніхто ще не ламав запасну машину.
Варто попросити Найджела Менсела сісти за кермо.
Що ти думаєш про це, Найджеле?
«Мені подобається, це кумедно:
на "Форді Поп" із двигуном від "Ягуара" написано "Цицьки і пиво"».
Вимикаю овердрайв.
Боже.
Ми з Річардом і Найджелом попрощалися з Польщею
і перетнули кордон зі Словаччиною.
Приготуйтеся, ось воно.
Боже, це ж шматок мотлоху.
Вітаю.
Боже, це жінка.
Дуже вам дякую. Вибачте за машину.
Я або в тачці з образливим написом «Цицьки і пиво» на боці,
або всіх затримую в «Крослі».
Я ще ніколи не провалював жодного епізоду як цього разу.
Залишивши пів країни позаду,
нам із Річардом стало шкода Джеймса.
Оскільки ми його добрі друзі, то придумали план, як його підбадьорити.
АЕРОДРОМ П'ЄШТЯНИ
А ось і він.
Він без капота.
Це для охолодження.
- Він страждав, так? - Гадаю, так.
- Мей. - Привіт.
Послухай. Ми бачимо, що…
Тобі спекотно, ти стурбований
- і пропустив черговий обід. - Так.
Але не хвилюйся,
- бо ми організували для тебе подарунок. - Так.
Тут є кілька старих літаків.
- Так, подивись на МіГи. - Так.
«SU», гелікоптери підтримки.
Але це ще не подарунок.
- Це краще. - Гаразд.
- Набагато краще. - Краще, ніж будь-що.
Ми приготували драг-рейсинг для твого «Крослі».
- Перепрошую. Це що, жарт? - Ні.
Зрозумієш, коли зустрінетеся з конкурентами.
- Іди за нами. - Побачиш суперників.
Джеймсе, перший суперник у драг-рейсингу.
Вантажівка-самоскид «Татра».
- Хороша машина, але важка. - Так.
Вісімнадцять з половиною тон.
Суперник номер два — трактор «JCB».
Це 12,5 тон.
- Так. - Так.
Це не має значення. Це вага, і вона не призначена для прискорення.
- Це трактор. - Неважливо.
У нас є триколісний «Велорекс».
Зроблений на початку 60-х років
у тодішньому Радянському Союзі для людей з інвалідністю.
ВЕЛОРЕКС
- Тут 400 кінських сил. - Ні, 12.
І твій останній суперник у цих перегонах — чоловік.
Його звуть Мартін.
Може, підбадьоришся?
Це поверне тобі наснагу.
Це драг-рейсинг, який ти можеш виграти на своєму «Крослі».
Я у захваті.
Йому пощастило мати таких друзів, як ми.
- Вони поїхали. - Поїхали.
Навіщо? Навіщо я це роблю?
Машина, вироблена в Радянському Союзі
на початку 60-х, лідирує.
Давай.
«JCB» від'їжджає все далі.
Поглянь на велосипедиста!
Ісусе. Давай, машинко. Ти зможеш.
А ось і триколісний.
Чи зможе Джеймс перемогти людину?
Давай.
Виродок!
- Ні, він не зміг. - Він не зміг.
Це не додасть йому впевненості, як ми хотіли?
Зміни вираз обличчя.
Друже…
Це трохи грубо.
Він не виглядав таким щасливим, як ми сподівалися.
- Це не додало йому наснаги. - Ні.
- Я теж цього хотів. - Ні.
Того вечора, щоб подякувати їм за драг-рейсинг,
я ще дещо зробив з їхніми машинами,
що стало очевидним наступного ранку.
Що було…
Це лунає в мене?
Поглянь на нього.
- Джеймсе? - Це… Що це значить?
Це ти маєш дізнатися.
Тримайся, Гаммонде.
- Знаєш словацьку? - Так.
- Можна тебе? - Так.
Він словак.
- Привіт. - Привіт. Що це?
«Я імпотент».
«Імпотент?»
«Я імпотент».
Зачекай. Дай перекладу.
- «Я імпотент»? - Так.
Що це? «Я імпотент».
Джеймсе Мей, ти хворий.
Але могло бути гірше.
Чесно кажучи,
я не скажу цього Джеймсу, але мені подобаються його робота.
У стилі Круелли.
Ми могли б вирушити на південь,
але вирішили залишитися в Словаччині ще на деякий час
із дуже вагомої причини.
Наразі «Ауді Q7» виробляють у Словаччині.
Як і «Q8».
І «Фольксваген Туареґ»,
«Порше Каєн», «Порше Каєн Купе»,
«Ленд Ровер Дефендер», «Ленд Ровер Діскавері»,
«Пежо 208» та «Фольксваген Ап».
У Словаччині на душу населення виробляють більше автомобілів,
ніж у будь-якій іншій країні в світі.
Автомобілебудування завжди було в крові в цій частині Європи.
У дорадянські часи «Татра» були інженерними напівбогами,
а з аеродинамікою у них було ще краще.
Навіть під гнітом комунізму,
«Шкода» випускала гарні спортивні автомобілі
і знаряддя для ралі, що могло б перемогти добре фінансованих суперників із Заходу…
і це тільки те, про що ми знали.
«ШКОДА»
1957 року,
коли комунізм у Чехословаччині був на стадії…
найбільш закопченій і однотонній,
невелика група інженерів «Шкоди», лише близько півдюжини,
вирішили побудувати машину для участі в перегонах у Ле-Мані.
І ось вона.
Хоча вона була розроблена як машина для перегонів,
настільки щільно упакована,
що капот мав невелику виїмку для зміщеної головки блоку циліндрів,
однак, це витвір вишуканої краси.
Тут лише 1100 куб. см,
вона може видавати лише 91 кінську силу,
але вся машина важить лише 580 кілограмів.
Максимальна швидкість — 200 кілометрів на годину.
А машина не більша за мою ванну.
Вона робить до 8500 об/хв.
І працює належним чином.
Двигун спереду, а коробка передач позаду.
Ідеальний розподіл ваги.
Це було до того, як я туди сів.
Це дещо все змінило.
Я переживаю, що кермо зламається. Погляньте.
Бачите.
Це не додає мені впевненості.
Але забудемо про це.
Це саме визначення спортивного автомобіля.
Це те, що «Феррарі» має робити сьогодні.
І «Мазераті», і «Альфа Ромео».
Дуже маленька, дуже легка,
дуже швидка, спритна, шалена машина.
Я в захваті. Просто обожнюю.
На жаль, на час, коли машина була готова,
Холодна війна стала настільки холодною, що вона так і не дійшла до Ле-Мана.
І тільки дві були побудовані.
На цьому етапі, я збирався дозволити Капітану Нещасному спробувати.
Але потім я зрозумів, що насправді…
він краще підходив для цього.
Побудований «Прага», іншим чеським автовиробником, називається «Богема».
Важить менше тонни.
Це світло перегонової машини,
і все завдяки двигуну Ніссан GT-R,
модернізованому до 720 кінських сил.
Це означає, що вона сягає 305 км на годину
і розганяється з нуля до 96 менш ніж за три секунди.
Сюди так і проситься Джеймс Мей.
Хай йому грець!
Боже мій!
Тут неймовірна керованість. Це не кермо, а джойстик.
Навіть на вузькому контурі, як цей,
не потрібно рухати руками з положення чверть на третю.
Очевидно, що вона має величезне прискорення.
Вони прагнули не максимальної швидкості, а малої ваги і маневровості.
І це, безумовно, так.
Це чудово.
Просто чудово.
Мільйон фунтів.
Це мільйон твоїх фунтів.
Виглядає гарно.
Це важкий шлях, яким треба пройти, бо це по-дитячому безглуздо.
- Так і є. - Так.
- Але виглядає довершено.
Чехи завжди були вправні в таких речах.
Їм довелося змиритися з невеликою перервою.
Друга світова війна, бомбардування, а потім життя під Радянським Союзом.
Що? Це двері?
- Це двері. - Це люк.
- Так, ти правий. - Так і є.
Маю сказати, що це вражаючий витвір інженерної думки від чехів.
Але словаки зробили ще краще.
Вона літає.
Це дійсно так.
Я…
Я такого ще не бачив.
Це аеромобіль,
перший в історії літаючий автомобіль, що літає між двома аеропортами,
а не приземляється одразу і повертається туди, звідки все почалося.
Він може проноситися в повітрі на висоті 2440 км зі швидкістю 190 км на годину.
І його творець Стефан Кляйн
вважає, що зможе виставити його на продаж за рік.
ГОЛОС ДОСВІДЧЕНОГО ОПЕРАТОРА
Так!
Машина приземлилася.
Дуже рідко я втрачаю мову,
- але мені бракує слів. - Так.
Чесно кажучи, ще в дитинстві нам казали:
«Колись будуть літаючі машини». Але ми не вірили.
Інше, на що слід звернути увагу, це те,
що це не просто літаюча машина, вона приїхала сюди.
- Так. - Це приїхала по дорозі.
- Вона їхала по автомагістралі. - Так, а потім стала літаком.
«Я не вражений. Мені не сподобалося».
«Я проти літаючих машин».
- «Таке щось». - «Я хочу машину або літак.
- Нащо обидва?» - Поглянь на нього.
Ой леле. Не кажи йому.
Потім ми продовжили нашу подорож,
про яку ніхто не думав раніше…
на південь до Угорщини.
БРАТИСЛАВА УГОРЩИНА
А Джеймс скиглив як Найджел Менселл у старі добрі часи.
Кермо все одно замале.
Педаль газу захована в дверях
і зависоко від землі.
Гальма сильно заносять праворуч.
Гаммонд сказав: «Я трохи обгорів».
Джеремі каже: «Я не впевнений,
чи працює мій кондиціонер справно».
Ви навіть не уявляєте.
Опинившись в Угорщині,
ми отримали повідомлення від пана Вілмана, що повинні приїхати сюди.
Як на мене, це схоже на перегони на трасі.
Боже, як липко.
Це сільський ярмарок. Нас змусять танцювати Морріс.
Почалося. Повідомлення від пана Вілмана.
Що він пише?
Мені потрібні окуляри. Зачекай.
Ми судимо перегони тер'єрів.
«Ви будете їхати по черзі по трасі, яку я підготував».
- Напевно, це вона. - Так.
«Переможе той, у кого влучать найменшу кількість разів».
- Що? - Влучать?
Чим влучать?
Угорщина славиться кубиком Рубіка та гуляшем.
Усі це знають.
Але не всі знають,
що в цій країні також найкращі в світі лучники.
Тож ми прибули в академію стрільби з лука, якою керує цей чоловік.
Наче не дуже гостра.
Як думаєте, проб'є машину?
Можливо.
Існував лише один спосіб дізнатися.
Знайти волонтера і перевірити власноруч.
«Гаразд, хлопці, у вас є для нас робота.
Готовий до служби».
- Гаразд. - Прибери руку, Найджеле.
«Отак. Я покладу її на коліна. Ніяких жартів».
Добре. Почнемо.
Ти збираєшся влучити туди стрілою?
Та ні, навряд чи стріла пройде наскрізь.
- Ні. У тому й річ. - Але якщо не влучать…
Саме так.
- Ми будемо там. - Знаю.
Добре.
А як вона відскочить і влучить мені в око?
Господи.
І це зробив ти.
Трохи лячно, чи не так?
Трясця.
«Друзі, у моїй голові стирчить стріла».
Але ж вони вправні.
Я веду до того, що Джеймс Мей із шести метрів
не поцілив у мішень.
А ця мішень не рухалась.
Так, але я…
Це буде… Ми їхатимемо далі.
На додачу до всього, прийшло ще одне повідомлення від пана Вілмана.
«Лучники стрілятимуть у вас,
їдучи верхи на конях».
- Отже, ми — рухлива мішень. - Еге.
- Вони самі їхатимуть верхи. - Так.
Так.
На тварині, яку лякають
паперові пакети, вітер, дощ, сонячне світло, гравій, дверні ручки…
Чіпси.
Їдеш собі: «Так, я щойно прицілився в мішень», —
і раптом коняка чхає чи ірже абощо.
Стріла в обличчя.
- Поглянь. - Знаю. Я цього не хочу.
Так, я розумію.
За задумом пана Вілмана
події розвиватимуться в стилі «Гри престолів».
Тож після довгих сперечань між мною і Гаммондом,
ми вирішили, що першим поїде Джеймс.
Три, два, один, почали!
Тактика Джеймса полягала в повільній їзді,
адже він не мав вибору.
А ось і вершник.
Я це чув.
І це.
Боже, це справжнє…
Джеймс Мей перетворився на дикобраза.
Боже, дай доїхати до фінішу.
Матінко.
Один, два, три, чотири, п'ять,
- шість, сім, вісім, дев'ять… - Шість, сім, вісім, дев'ять.
…десять, 11, 12,
- 13, 14. - Тринадцять, 14.
- У тебе 14… - Гаразд.
…і ти живий.
Наступним був Гаммонд…
Три, два, один, прощавай!
…на відміну від Джеймса, він мав вибір швидкостей.
Поглянь, він здіймає куряву.
Намагається замаскуватися у власній хмарі куряви.
Господи. Вони цілять прямо в мене.
Святі небеса! Це ж…
Не сподобаєлося.
Хоча деякі стріли влучили в ціль…
агресивна й швидкісна тактика Гаммонда таки спрацювала.
З цього боку лише одна. Шкода.
- Зламалася. - Ще й зламана.
- У нього лише сім. - Чотири…
- П'ять, шість, сім. - Однак…
Хвилинку.
У тебе відвалилася одна мішень.
- Ну… - Махляр.
Скільки загалом? Сім?
Так, ще оці три — десять.
Наприкінці він скинув мішень, штраф — чотири, разом — 14.
Врівень.
Для цього існують міжнародні правила?
Не можна просто так накидати мені…
«До твого відома, я погоджуюсь».
- Три до одного. - Не втягуй Найджела.
Уже втягнув.
Рахунок 14–14. Треба здолати 14.
Джею Кларксоне, ти готовий?
Не задоволений, але готовий.
Три, два, один, руш!
Мабуть, вони відволіклися на неймовірну красу моєї машини…
Господи.
Лучники випустили більше стріл по кузову, ніж по мішені.
У вітрове скло.
Коли це скінчиться?
Хоча це й забезпечило перемогу,
команда «Ле-Сійд» заплатила високу ціну.
У Найджела Менселла відлетіла макітра!
«Поглянь, що ти накоїв».
«Мені в щоку влучили стрілою.
А тепер відпала голова».
Можна додати до влучань?
Так. Один, два, три, шість. Ти виграв.
Я вижив, Найджелу Менселлу відтяли голову,
- мій свічник розбитий на друзки. - Він знищений.
Таку фразу ще ніхто не вимовляв.
Наступного ранку ми всі вимкнули телефони,
тому містер Вілман більше не міг нам писати,
і попрямували до нашої останньої країни, Словенії.
СЛОВЕНІЯ
Гаразд, я полагодив свої канделябри.
Але найголовніше, я хірургічно прикріпив голову Найджела.
«Хлопці, у вас є життя.
Справді. Скажу вам це задарма».
Тим часом Джеймс знову скиглив у хот-роді.
Боже, я ненавиджу це.
Шумно, негарно, смердить.
Я образив жінок повсюди.
Мушу сказати, серед багатьох конкурентів,
це найгірша машина, якою я коли-небудь керував на телебаченні.
Власне, у житті.
Вона навіть не швидка.
Найбільша цифра, яку я бачив на цьому спідометрі — 110,
і я знаю, що це лише близько 100, не більше.
Незабаром ми в'їхали до Словенії,
де нас одразу ж відволік краєвид.
Боже, як видовищно.
Нічого собі.
Незабаром ми зрозуміли, що ці гори не просто красиві…
вони також можуть бути корисні.
Це допоможе нам з'ясувати, чи хот-род Джеймса
був настільки повільним, як він стверджував.
Як швидко тобі вдалося розігнати хот-род, поки ти їхав на ньому?
Десь 105 км на годину.
Сто п'ять. Добре.
Що ж, давайте подивимось, на що він здатен у руках майстра.
А ось і він.
«Пустіть професіонала. Що в нас тут коїться?
Є лише одна людина для цього, і це я, зі стрілою в пиці.
Я готовий».
«Тепер тут із вами чемпіон світу».
«Справжній ас за кермом».
Найджеле, в тебе, очевидно, пряма шістка.
Але щоб дещо ускладнити, ми додали трохи гравітації.
Сто п'ять кілометрів на годину, щоб перемогти.
Побачимо, як швидко ти їхав,
бо там є датчик швидкості, з'єднаний із лічильником.
«Не хвилюйся. Я виб'ю з дверей зчитування швидкості».
«Просто дивись, як вона керує».
Готовий, Найдже?
«Так. Готовий».
Три, два, один, поїхали.
- Він поїхав. - «Бувайте, хлопці».
- Найджеле. - Звертай праворуч.
Незважаючи на те, що удар вибив усе волосся Найджела,
він зумів відновити контроль
і побив рекорд швидкості Джеймса.
Але, на жаль, хот-род був списаний.
Я не бачив такої пошкодженої машини, відколи Джеймс в'їхав у тунель.
- Тобто… - Вона досить погнута.
Так, Найджеле.
Ти їхав 143,5 км на годину.
На 38,5 км на годину швидше.
- Молодець. - «Байдуже. Я звільняюся.
Дурна робота. Це незручно.
Ніякої гідності в цьому немає.
Ой, друже».
Він працював із нами лише три дні.
Скажуть, що його не було з нами:
«Ти пам'ятаєш, коли Менселл був із ними?»
«Він недовго протримався».
Треба вибачитися перед власниками гірськолижних курортів.
- Дуже шкода. - Вибачте.
- Перепрошую. - Вибачте.
Вибачте.
ПЛАНИЦЯ КРАНСЬКА-ГОРА ДОЛИНА СВІТОВИХ ЧЕМПІОНАТІВ
Ми повернулися на дорогу, засмучені тим, що Найджел пішов.
Але є й позитивні моменти,
ми були всього за 96 км від фінішу на Бледському озері.
А наш колега знову посміхався.
Знову привіт, старий друже.
Радий повернутися.
Надіваюся, я не наговорював на тебе.
Якщо і так, то не навмисно.
Зачекай.
Не зупиняйся.
Відчуваючи, що маленький негідник взявся за старе,
ми з Джеремі поїхали.
Зараз «Крослі» набризкає. Ось воно.
Бувай.
БЛЕД — БОХІНЬ
Я дуже хочу дістатися до Бледського озера, перш ніж стемніє.
Адже я чув, що воно неймовірно красиве.
З огляду на те, що ми бачили сьогодні,
стандарти від початку високі.
Ми намотували кілометри на гладеньких, як шовк дорогах,
випливаючи на фоні «Звуків музики».
БЛЕД
І коли сонце сідало, ми нарешті досягли місця призначення.
Боже мій.
Що ж, це дуже приємно.
- Як завжди. - Так.
Якби ви намалювали цей вид і представили його комусь,
вам би сказали: «Ви перестаралися».
Не можна мати дві церкви.
Одну на острові й одну там.
Ще й замок на скелі.
Ніде в світі немає нічого подібного.
Але поглянь, це тут.
Це неймовірно.
Мені подобається колір талої льодовикової води.
Це прекрасний, дивовижний краєвид.
Можемо зачекати тут на Джеймса.
Або можна піти пошукати бар, ресторан.
- З таким видом. - Який виходить сюди.
- І хильнути пива. - Так.
Я за цей варіант, бо як команда…
66,6% з нас випили б пива, дивлячись на цю красу.
Так.
На жаль, капітан Повільний прибув, коли вже стемніло.
Отже, він додає половину свині, але в неї було лише три ноги.
- Отже… - Мею!
- Добрий вечір. - Ми всі впоралися.
Ласкаво просимо.
- Радий бачити. - Дякую.
- Ти тут. - Так.
Ми виконали роботу. Зробили справу.
Добре попрацювали. Перемогли.
Єдиний недолік, шкода, що доводиться тобі це казати,
цей вид, Бледське озеро… Чи не так, Гаммонде?
Це неймовірно.
Звідси не видно. Це буйство…
Сказав, що у нього розлад зору.
Вони не могли споживати більше.
Я люблю озера, але ніщо не зрівняється з цим.
Шкода, що ти це пропустив.
Що ж, подивлюся вранці.
Із цим є проблема.
- Є повідомлення. - Пан Вілман?
Так. Літак вилітає завтра о восьмій ранку.
Так.
Але це приблизно, у твоїй машині,
- дві з половиною години їзди. - Так.
Доведеться залишити годину на заселення.
Ми з цим розібралися.
- Так. - Невже?
Немає на що дивитися. Уже не видно.
- Ми маємо виїхати о 4:30. - Справді?
І ось тут стає дуже прикро.
- Ти пропустив сьогоднішній вечір. - Так.
- Бо вже темно. - Так.
Але вранці теж пропустиш, бо буде ще темніше.
- Так. - Тоді я піду спати.
Дуже шкода, бо ми саме з'їли смачні спагеті болоньєзе.
Добре. Усе гаразд. Побачимося зранку.
Побачимося в аеропорту.
- Нічого не побачиш. - Нам не треба вставати.
Хочу нагадати собі про це, перш ніж піду.
Наступного ранку я вирушив ще до світанку.
Ну ж бо, металевий виродку.
Я навіть одягнув футболку «Крослі». Уперед.
Насправді я встав раніше, ніж потрібно.
Бо я хотів залишити подаруночок для пихатих братчиків,
які бачили все протягом цієї подорожі, а я не бачив нічого.
Це точно накоїв Мей.
Це вже занадто.
Неймовірно…
І в мене теж.
- Що? - І в мене теж вкрав.
Ой, це… Він поганець.
До того ж він бовдур, адже в мене попереду дві запаски.
У мене має бути колесо, це пікап.
Там повинно бути.
Трясця!
Це муляж.
- Що? - Вони несправжні.
Там немає коліс.
У твоїх прибамбасах?
Я це бачу.
Це наче маніфольд, там немає коліс.
А ти… Де твоя запаска?
У мене її немає.
То куди він їх сховав?
У нас немає часу на це.
Потім ми їх знайшли.
Господи.
Найгірше — моторні човни заборонені на Бледському озері.
Тож щоб повернути колеса,
доведеться скористатися тим, що називається весловим човном.
Дідько!
Наче «Ластівки та амазонки», тільки лайно.
Точно.
Я дивлюся не в той бік.
- Керуй мною, Гаммонде. - Так.
Праворуч і вниз. Не знаю. Я дивлюся в протилежний бік.
- Ліворуч і трохи вниз. - Що?
Із поверненням, глядачі.
Гадаю, я встигну, якщо нічого не трапиться з цією чудовою машиною.
Дозвольте нагадати, що я попереду.
724 куб. см,
75 років, але от і я, виграю.
От лайно!
Я заплив у зону для плавання.
Завантаживши Гаммонда в інший човен,
ми врешті-решт дісталися причалу зі своїми колесами.
Ми змарнували 45 хвилин.
Я в курсі.
Не треба! Не треба, бо я не втримаю під таким кутом.
Розбиває, розносить, махає. Дякую.
Яка ж це гарнюня машинка.
На щастя для нас, колеса не тонуть.
Тож після додаткової метушні…
Рушай!
Ми нарешті виїхали на дорогу.
Волинка, потрібна серйозна швидкість.
Шість літрів V8 допоможуть дістатися туди.
Перше завдання — догнати Мея і обігнати його на дорозі.
Друге завдання — встигнути на літак.
Температура стала. Тиск масла в нормі.
Після багатьох років на цій планеті в цієї машини
лишилося одне завдання — завезти мене в аеропорт.
От і все.
Тільки послухайте.
Оце потужність.
Так.
Гаразд.
Я на полюванні.
Попереду на мене чатував головний ворог «Крослі»…
пагорб.
Господи!
Я зменшив швидкість до 25 км/год.
Ну ж бо!
Завертаю.
Підсічу його на повороті.
Глянь, що я знайшов.
Ну ж бо!
Вибач, друже. Мушу закінчити.
Тож Джеймс Мей пропустив великого Ісуса.
Він пропустив табір для військовополонених,
пропустив усі обіди та вечері за всю дорожню подорож.
А тепер пропустить і літак.
А приблизно за кілометр…
Ой леле!
Ой леле.
Загорівся індикатор масла.
Ще й індикатор температури.
Усе палає.
Я…
Я перегрівся.
Перепрошую?
У мене загорілися всі індикатори.
Доведеться зупинитися.
От біда.
А потім залишився один.
Виникла проблемка?
Зловтішатися погано, та…
Господи.
Гадаю, річ у тому…
Я не гадаю, а знаю, що проблема в тому,
що вентилятор не працював.
Виявилося, що аеропорт був лише за кілька кілометрів
від місця, де зламався Гаммонд.
Ось він.
Аеродром.
АЕРОДРОМ «МАРИБОР»
Збираються пообідати, випити,
а потім витягнутися на своїх сидіннях.
Однак, літак пана Вілмана був не таким, як я очікував.
Це ж… Господи.
І, очевидно, він вже рулював.
Лайно.
Ні, погляньте, рампу опустили.
Рампу опустили.
Турбулентність.
Я заїхав!
Я знову з'їхав.
Друга спроба.
Ну ж бо.
Задні колеса.
Господи!
Овва.
Трясця його матері! Ви знущаєтесь?
Давай, машинко.
Так.
Боже!
Він віддаляється.
Пропусти.
Падлюко!
Трохи запізнився.
Цього разу має вийти.
Ні, склоочисники, заради Бога.
Ось і він.
Він заїжджає.
Я не можу.
Застрель мене.
Застрель мене, Алане.
Ну ж бо.
Я їду.
Так!
Лайно!
Не заводиться.
Заїжджай, Джеймсе.
Вона не поїде.
- Але ж так не можна злетіти? - Ні.
Господи!
Давай, машинко. Ти зможеш.
Ну ж бо, Джеймсе.
Добре, що злітна смуга
- 42 кілометри. - Я дуже цим задоволений.
Навіть довша, ніж у «Форсажі».
Набагато довша.
Бафтинг. Бафтинг!
Ну ж бо!
Так.
Боже мій!
Джеймс Мей наздогнав літак!
Вітаємо на борту!
- Дякую. - Ми змогли!
- Ми всі впоралися. - Трясця.
- Ми це зробили. - Це було неймовірно.
Здається, я зрозумів…
Ми заїхали на літак, який щойно приземлився.
- У мене повідомлення. - Що?
Від пана Вілмана.
«Кави? Я на реєстрації на British Airways».
Гаразд.
- Це не тут? - Там.
Тобто, все, що ми зробили, ніяк не пов'язано
- з цією поїздкою? - Ні.
На цьому жахливому розчаруванні настав час закінчити.
Дякуємо, що дивилися.
Побачимося наступного разу.
- Дехто засмутиться. - Так.
Переклад субтитрів: Kyrylo Harashchuk
Творчий керівник Юрій Лаховський