Bine v-am găsit! Ne aflăm pe un feribot, în Marea Baltică,
în apropiere de țărmul Poloniei.
Ne aflăm aici pentru că urmează să plecăm într-o călătorie cu mașina
la care nu s-a gândit nimeni.
Da. Și am ales călătoria cu mașina
la care nu s-a gândit nimeni până acum
pentru că, în aceste vremuri, e foarte dificil
să pleci într-o călătorie cu mașina la care s-a gândit cineva.
Gândiți-vă la toate țările pe care le-am vizitat în ultimii ani,
locuri care erau stabile când am fost noi,
dar care acum nu mai sunt:
Mozambic, Siria, Irak,
Myanmar, Ucraina, Rusia.
Nu putem să ne întoarcem în niciuna.
Sau, din cu totul alte motive, în Argentina.
- Nu. - Sau în Turcia.
De ce nu putem merge în Turcia?
Avem interdicție.
- Poftim? - Da.
Însă nu doar locurile în care am fost
reprezintă o problemă.
Ai perfectă dreptate.
Pentru episodul ăsta, ne-am zis: „Hai să traversăm Sahara!”
Nu se poate. Prea mult terorism.
Apoi ne-am zis:
„Hai s-o luăm pe urmele
„lui Lawrence al Arabiei, să traversăm Sinaiul.”
Nu se poate. Prea mult terorism.
Am vrut să mergem din Bangladesh până pe Everest.
Nu se poate.
De ce?
- Ar trebui să traversăm India. - Și-ar fi o problemă?
- Da. Am interdicție. - Da, așa e.
Din motivele expuse până acum,
ne aflăm pe un feribot, în Marea Baltică.
Da. Pentru că vom parcurge 2250 km
din... Am harta aici. Stați să o scot.
Din Gdańsk, care e aici, sus, la Marea Baltică.
După care coborâm până la Bled, în Slovenia.
Nimeni n-a mai făcut drumul ăsta.
De la Gdańsk la Bled.
Iar, după ce am ales călătoria cu mașina la care nu s-a gândit nimeni,
dl Wilman ne-a zis
că trebuie să parcurgem această distanță în mașini
pe care nu le-a mai folosit nimeni pentru a călători cu mașina.
Capitol la care eu sunt câștigătorul.
S-o crezi tu!
MARELE TUR PREZINTĂ
Eșuați în Europa
Eu am fost primul care a coborât de pe feribot...
în asta.
O camionetă cu plafon rabatabil.
Da, știu.
Camioneta decapotabilă aduce puțin a șervet antiglonț.
De ce ai combina aceste noțiuni?
Dar tocmai asta și urmărim.
E unicat.
E o premieră mondială.
Moment în care a sosit Cruella de Vil.
Poftim?
Asta e cea mai nepotrivită mașină pentru călătorii construită vreodată.
Îți prezint Mitsuoka Le-Seyde.
E cel mai nepotrivit lucru construit vreodată.
Zici tu,
dar, de fapt, e genială,
pentru că dl Mitsuoka
a folosit motorul de la o Nissan Silvia, din anii 1990,
o berlină japoneză, cu două portiere, obișnuită,
plus cutia de viteze, interiorul și instalația electrică.
Le-a păstrat cum erau, iar peste ele a turnat această caroserie extravagantă.
De fapt, dl Mitsuoka a tras ceva pe nas, apoi a creat asta.
În primul rând...
- Da. - Roțile.
Da.
Cele din spate sunt ascunse, iar cele...
Tu conduci mașina din fața ta.
- Da. - Uită-te și tu!
Recunosc că este o modificare mecanică.
Roțile astea sunt la cu un metru în fața locului în care ar trebui să fie.
Da.
Și asta nu e totul. Uită-te la claxoane!
- Ce zici? Vrei să le auzi? - Funcționează?
Și încă cum!
- Atunci, nu vreau. - Ești gata?
Seamănă cu alea de pe trenuri.
- Ești gata? - Da.
Asta-i tot?
Câte exemplare a produs?
- Câteva sute. - Mult prea multe.
Cred că vreo 500.
Ar fi trebuit să arate ca un Mercedes SSK.
Și, totuși, nu arată.
Asta arată mai curând ca un Mercedes SSK.
- Nu sunt de acord. - Și vaporul ăla aduce a Mercedes SSK.
- Uite ce extraordinar arată! - Aiurea!
Să trecem la mașina ta!
E o adevărată operă de artă.
E o SSR, știu ce poate.
Așa e.
N-am condus asemenea mașină. Oare a condus cineva?
Nu, nimeni.
E o camionetă cu două locuri, decapotabilă.
- Da. - Plafon acționat electric.
- Plafonul intră... - Acolo.
Deci, nu e o camionetă foarte utilă.
Nu e o camionetă tocmai utilă,
însă e o decapotabilă groaznică.
Da. E grea?
Foarte. Are vreo două tone.
- E... - Da.
E de-a dreptul hidoasă, nu?
Nu, e o bijuterie. O ador.
Apoi ne-am dat cu părerea în ce mașină va apărea James.
- Nu-i place să i se spună că-i încet. - Deloc.
Cred că o să apară în ceva brici.
Ceva precum...
Lamborghini LP 550 Balboni Special, cu tracțiune pe spate,
dar pregătită pentru curse.
Exact.
S-a dovedit însă că ne înșelaserăm amarnic.
N-am nicio idee ce marcă e.
- Cât de departe e? - Bună întrebare!
Ce marcă e?
- Recunosc că nu știu ce e. - N-am idee.
Ai venit de la circ?
Ce e, James?
- Văd că scrie „Crosley”, dar... - Fiți atenți!
Îmi cer scuze,
dar e o mașină foarte valoroasă și a început să plouă.
O să ridic plafonul. Se pune ca la o MX-5. Ia câteva secunde.
Poți s-o faci din mers.
E un Crosley CC Convertible din 1947.
Hai să vă prezint istoricul mașinii.
- E fascinant. - Presimțeam c-o să ne spui.
În anii 1930,
trăia un american pe nume Powel Crosley Jr.
A făcut avere cu aparate electrocasnice.
El a fost primul care a construit frigidere cu rafturi pe ușă.
Cine-ar fi zis că n-au existat dintotdeauna?
A aruncat o privire în jur, a văzut
că toți americanii conduceau mașini uriașe
și i s-a părut o prostie,
așa că a folosit o parte din avere ca să facă mașini mici.
Ar fi spus:
„N-ai nevoie de un cuirasat ca să treci râul.”
CROSLEY - O MAȘINĂ PE CINSTE
S-a hotărât să-și vândă mașinile
în magazinele sale, alături de electrocasnice.
Așa se explică lățimea de doar 1,20 m a mașinii.
Trebuia să treacă prin ușa magazinului.
Un raționament ireproșabil din partea dlui Crosley.
A fost un geniu.
Cu toate astea,
până și mucii mei sunt mai mari și mai frumoși ca mașina asta.
Ce motor are?
Are un motor cu patru cilindri, de 724 cc,
care dezvoltă...
26,5 CP.
- Douăzeci și șase... - Stai puțin!
- Câți ani are? - E din 1947.
Deci are vreo 70 și ceva de ani.
E de presupus că majoritatea... 12?
- 14, maxim. - 14?
Mare parte din caii ăia au răposat.
James, tu ai auzit
„călătorie cu mașina de 2250 km”?
Iar tu ai... cu puțin noroc, 14 CP.
Cât ai dat pe ea?
E și aici o poveste.
Am găsit-o pe un celebru site de licitații auto.
Am studiat-o și seara s-a încheiat
la suma de 400 de lire sterline.
Eu am pariat 450 de lire.
Apoi, m-am dus să-mi pun niște vin.
Când m-am întors, prețul crescuse puțintel.
Era...
- Cât ai dat? - 11.000 de lire.
11.000 pentru asta?
Eram beat când am cumpărat-o.
Dacă te duceai...
Nu mă îndoiesc. Bine zis.
Stați puțin! Eu am dat pe ditamai Mitsuoka Le-Seyde
11.500 de lire sterline.
- Mașină adevărată. - Vezi să nu!
Ai dat 11.500 pe un Nissan vechi într-un kimono de coșmar.
- Bine. Tu cât ai dat pe ea? - Fără discuție.
După cum spuneam.
Cât?
18.500 de lire.
Ce?
18... Mereu mi-am dorit una.
- E o camionetă decapotabilă. - Știu.
E ca un limitator de viteză pe pistă.
Complet inutilă.
- E... - Gata, hai să...
Să nu zici că...
Ba zic.
Dl Wilman se ține de poante.
E mașina de rezervă.
Sincer să fiu, e și mai inadecvată decât mașinile noastre.
E concepută să meargă 400 m.
E un hot-rod, nu?
ȚÂȚIȘOARE ȘI BERE
- Fiți atenți ce scrie! - Priviți!
S-a dus dracului totul! Se apropie sfârșitul.
Ți-ar plăcea să conduci o mașină pe care scrie „țâțișoare și bere”?
Nu prea.
Rugându-ne fierbinte la Domnul să nu ne lase mașinile,
am pornit spre ieșirea din port și începutul călătoriei noastre gigantice.
Bun.
Începe călătoria de 2250 km, de la Gdańsk la Bled.
M-am tamponat.
James, n-am mers decât vreo zece metri.
Când am fost în Scandinavia,
- ... a trecut o zi până la accident. - Da.
O clipă!
E de la mașina ta?
Nu, nu e de la mașină.
Da.
Ce-i asta?
- I-ai stricat bariera. - Ai intrat în barieră.
I-ai stricat bariera.
- A chemat poliția. - A chemat poliția.
Evident, ne-am gândit că e mai bine s-o ștergem până nu vine potera.
E fierbinte.
Însă, înainte de asta,
James a insistat să-și pornească ștergătoarele.
Sunteți gata?
Dar ăla?
Parcă-i toba mare și cu toba mică.
Acum că James vedea pe unde merge...
am părăsit cel de-al doilea port ca mărime de la Marea Baltică
și ne-am îndreptat spre orașul Gdańsk.
Care e cunoscut în lumea întreagă
ca locul în care s-a născut mișcarea lui Lech Wałęsa, Solidaritatea,
o mișcare care a contribuit la prăbușirea comunismului
și la încheierea Războiului Rece.
Aici au avut loc o serie de evenimente care au reverberat în lagărul comunist,
cu precădere în Europa de Est.
După ce am văzut buletinele de știri din acea perioadă,
am crezut că centrul orașului va fi în alb și negru
și va semăna cu orașul Hull.
Însă, până să ajungem noi, ieșise soarele.
Și nu era deloc așa.
E superb.
E un oraș foarte frumos.
Neața!
Vedeți?
Dacă aveam un Nissan Silvia, nimeni nu mi-ar fi dat atenție.
Însă, fiindcă are bucăți din baia lui Liberace pe caroserie,
toată lumea o pozează și e fericită.
Lumea zâmbește, se uită.
E clar că aducem bucurie.
E...
Când vine bâlciul în oraș, nu începi să te plângi, nu?
Se fură toate bicicletele,
însă, în afară de asta, e plăcut, e luminos, e distractiv.
După ce ne-am ajutat colegul să treacă printr-un intrând foarte îngust...
Te descurci.
E bine. Nu te umfla în pene.
Mor de râs. Țineți-o tot așa!
- Da. - Hai, că o să reușești.
A reușit! Bravo!
... am ieșit din oraș...
și am intrat pe autostradă.
Așa sună un motor hotărât de Nissan cu patru cilindri.
Iar așa sună motorul și mai hotărât
al unui Crosley de 75 de ani.
Dumnezeul mare, e groaznic!
James May, ești cu talpa la podea?
Da. 61 km/h.
Dumnezeule!
63 km/h.
Fir-ar! Ditamai camionul mă calcă pe coadă.
Nu!
Da-mi-aș palme!
Să mă ferească Sfântul! Cât pe ce să se răstoarne!
Când am văzut pericolul în care se află colegul nostru,
am decis să-l lăsăm în urmă.
Pa, James!
Bun. Avem de parcurs 2250 km prin patru țări.
POLONIA - SLOVACIA - UNGARIA - SLOVENIA
Vom fi dincolo de ceea ce era cândva Cortina de Fier.
Și de ceea ce ar putea fi în continuare până terminăm.
Prima noastră oprire urma să fie la un circuit de curse
aflat la câteva sute de kilometri, lângă orașul Poznań.
Asta însemna că aveam timp berechet să discutăm despre mașinile noastre.
Jeremy, am o întrebare.
Mașina ta se vrea o replică la un Mercedes SSK, da?
Da.
Nu cumva un anume A. Hitler era mare fan al Mercedes SSK?
Nu, pentru că SSK a apărut la începutul anilor '30, când Hitler era caporal,
iar caporalii nu-și permiteau un SSK.
Asta nu înseamnă că nu era fanul lor.
Deci, tu conduci
o replică neconvingătoare, de plastic, a unei mașini adorate de Hitler.
Nu!
Nu e adevărat!
Îți dai seama cum e în Crosley?
Sincer, nu.
Atenție la golul de aer!
E o nebunie.
724 cc.
Cum o fi ajuns la cifra asta?
Ce avea dacă punea un litru?
Fir-ar!
Cu mulți kilometri în fața lui, noi părăsiserăm autostrada...
și parcurgeam ceea ce ghidurile de călătorie spuneau
că este a doua pădure ca mărime din Polonia.
Îți dai seama, Hammond? Într-o singură zi am văzut Gdańskul,
al doilea port, ca aglomerație, de la Marea Baltică.
Iar acum suntem în cea de-a doua pădure, ca mărime, din Polonia.
Incredibil, nu? Ador locul doi.
Locul întâi e ușor. Faci mai mare sau mai bun. Însă, pe locul doi,
nu poți depăși locul I. Trebuie să depășești locul al III-lea.
E nevoie de precizie. E cel mai bun.
După ce am ieșit din pădure,
am ajuns la circuitul de curse Poznań.
Dl Wilman a făcut demersuri să participăm la o cursă locală,
ceea ce ne bucură, pentru că suntem ca niște ambasadori.
E un schimb cultural.
Fără cultură sau nimic de dat la schimb.
Era un circuit impresionant, cu tot confortul modern.
FILTRE - GUNOI
Însă adevăratul festin ne aștepta la boxe.
Știu ce sunt astea.
- Mașini de curse. - Mașini de Formula Easter.
- Adică... de după Cortina de Fier. - Corect.
Acesta e răspunsul Uniunii Sovietice la Formula 1.
Formula Easter s-a desfășurat în anii '70 și '80,
când Cortina de Fier era bine trasă.
Echipele din țările blocului comunist
concurau unele împotriva altora...
cu multă pasiune și curaj, dar cu foarte puține resurse.
Propulsia era asigurată de motoare de Lada, de 1,3 litri, modificate.
Suspensia, de la dube est-germane.
Direcția a văzut lumina zilei într-un Trabant...
iar un set de pneuri trebuia să reziste un sezon întreg.
Echipa Poloniei era atât de strâmtorată încât căștile au fost cumpărate
de compatriotul papa Ioan Paul al II-lea, mare fan al sporturilor cu motor.
În ciuda handicapului la capitolul echipare,
Formula Easter oferea o evadare palpitantă
unor oameni care stătuseră toată săptămâna la coadă la pâine.
Mereu mi-am dorit să văd mașinile astea.
- Am auzit, am citit despre spre ele. - Da.
S-au ghidat după o fotografie neclară din 1968,
făcută la o cursă europeană, pe un circuit european.
O să arate ca aia.
- „Vreau una ca aia.” - Da, „Vreau una ca aia,
„dar n-am decât motor de Lada.”
Incredibil câte poate obține inventivitatea umană!
Hotărârea!
Știu cum au rezolvat problema încălțărilor.
- Știi ghetele de box? - Da.
Au purtat așa ceva.
- Seamănă cu cele de curse. - Da.
- Sunt tare frumușele. - Să știi că da!
- Asta... - E fabuloasă!
- Și sigură. - Și...
Uite cum e prins parbrizul la asta.
- E prinsă bine cu bandă adezivă. - E autentică.
Nu se desprinde.
Doar dacă nu plouă... Atunci, se desprinde.
Între timp...
la mare distanță,
și eu eram în cea de-a doua pădure ca mărime a Poloniei,
după ce scăpasem de coșmarul autostrăzii.
E mult mai plăcut.
Mărturisesc că au fost câteva momente pe autostradă
când m-am uitat cu jind la „Țâțișoare și bere” în oglindă.
Acum suntem pe șoseaua asta.
E plăcută.
O să uit de „Țâțișoare și bere” și o să mă axez pe Crosley,
rățușca cea urâtă, cățelușul pipernicit pe care-l iei acasă.
Însă, după doar un kilometru și ceva...
E unul într-un BMW care încearcă să treacă.
O să încerc să-i fac loc.
Dumnezeule!
Treci odată!
Mișcă-te!
Depășește-mă!
O să mi se oprească motorul. Deja e gata.
A murit.
Bun.
Pe circuit,
eu și Hammond ne aleseserăm mașinile cu care urma să concurăm.
Super!
Asta e.
Atâta e între fundul meu și scaun.
Vai de mine!
- Aveți una mai mare? - Nu.
Pe bune? Asta e...
Asta e cea mai mare?
N-o să pot concura.
O să ratezi distracția.
- Ce ai vrea să fac? - Să nu mai fii așa de gras!
Simplu!
Obezitatea e o boală.
Da, o boală mare și grasă, nu?
O boală mare, grasă și grea.
E frustrant, nu? Pentru că ești pregătit de acțiune.
Ești gata, dar nu poți pentru că ești prea gras.
Îmi pare rău. Te-ai întristat, nu?
- Da. - Pentru că vei rata ocazia.
Ești amuzant, dar... Doamne!
Sincer, nu pot ieși.
Măiculiță!
Caroseria... Putem muta caroseria de pe tine.
Mă puteți ajuta să ies?
Vor trebui să demonteze mașina.
Vor trebui să demonteze mașina
ca să te scoată.
O vom scoate de pe el ca pe un costum de scafandru.
Mai bine am fi vopsit mașina de curse pe el, ca s-o ștergem la final.
Mulțumesc.
Vezi că ți-au dus demnitatea în atelier.
Poți merge să ți-o culegi.
Cât Hammond și concurenții săi se pregăteau de calificări...
mi-am dat seama că pot face și eu ceva util.
Am decis să mă numesc manager de echipă.
- Serios? - Da. Sunt Toto Wolff.
- Bine. - Mă îngrijorează...
- ... un singur lucru. - Care?
James May. Calificările încep în două minute?
- În două minute? - Da.
James May încă n-a sosit.
Trebuie să se grăbească, altfel o să rateze calificările.
Ăsta e regulamentul.
Să sosești la timp și să nu fii prea gras.
Întâmplarea face că mașinuța mea mergea
și nu eram departe de circuit.
Am schimbat perfect viteza.
Nu! Nu te opri!
Pornit, oprit.
Între timp, pe pistă, începuseră calificările.
Mă depășesc pe exterior.
În calitate de manager de echipă, era datoria mea să-mi cronometrez pilotul.
Uite-l că vine!
2.22. Drace!
O secundă. Cum...
Cum fac cronometrul...
Cum... Dacă-l opresc,
cum fac să... Vreau alt cronometru.
Până să apuc să-i zic lui Hammond
că nu-i cronometrasem turele, a sosit și James.
Prea târziu pentru calificări, însă dornic în continuare să aibă un rol.
Așa că, în calitate de șef de echipă, i-am dat unul.
Nu au ambulanță.
Dacă-ți transformi mașina într-o ambulanță...
N-ar fi mai indicat s-o transformăm pe-a ta în ambulanță?
M-am gândit, dar a mea are doar două locuri.
Nu poți băga targa în ea. În a ta se poate, prin spate.
- Ai dreptate. - Ar fi minunat dacă ai face asta.
Din fericire, cineva cu creier mi-a cronometrat turele.
Se pare că m-am calificat pe locul al șaselea.
Bun.
O adevărată delectare în călătoria noastră la care nu s-a gândit nimeni.
Uite cine a venit!
Salutare!
- Noroc! - Ți-ai pregătit mașina?
- Ai pierdut calificările. - Știu.
- Păcat, pentru că e super-distracție. - Mi-ar fi plăcut să particip.
Distracție plăcută!
- Mersi! - Aș fi putut concura eu.
Da, știu. Ai ratat cursa pentru că ești prea... gras.
El zicea că e prea înalt.
Cât piloții se pregăteau pentru start,
i-am dat lui Hammond un ultim sfat în privința strategiei.
SĂ NU FACI ACCIDENT
Mulțumesc. Mulțumesc mult.
A depășit pe cineva.
Concentrează-te, Hammond!
Nu te buși!
Vezi-ți de strategia ta!
O să încerc să rămân pe locul patru.
Nu!
LOCUL 4
Dacă e pe locul trei sau cinci data viitoare?
Bună observație.
Adăugăm semnul întrebării?
Hai, mai cu viață! Îl pot depăși!
Sunt pilot de curse cu acte în regulă.
PIESĂ IMPORTANTĂ
N-ARE NICIO IDEE
Urmează virajul rapid.
- Vine! - El e?
Drace!
Aș zice că...
Aș zice că-l pot parcurge de pe patru.
Hammond și-a văzut frumos de cursă,
fără să suspecteze că uleiul de la mașina sa a transformat pista în patinoar.
Cineva a ieșit în decor.
Încă unul a ieșit în decor.
Din păcate, șeful său de echipă pierde vremea cu mesaje kilometrice.
De ce ai zis „Iese un fel de...”
Nu știm ce e.
Scrie doar „lichid”.
Rahat cu ochi!
IESE UN FEL DE LICHID DIN MAȘINA TA
- El e? Nu? - Nu.
S-au aprins luminile roșii.
Hammond a ieșit de pe pistă.
Ce?
- Hammond a ieșit în decor. - Drace!
Doamne!
Sunt teafăr. M-am lovit la picior.
Vreau să mă ajute cineva să ies.
Vine James.
Cine?
James. Vine James.
Hai odată!
O clipă!
Nu pornește cu motorul cald.
Iată-i.
Rezistă, Hammond.
Rezist.
N-ai murit.
Nu. La drept vorbind, m-am însănătoșit.
Din nefericire, uleiul pierdut de Hammond a provocat un carnagiu uriaș,
iar restul cursei a fost anulat.
Așa că, pentru a doua oară de când eram în Polonia, ne-am luat tălpășița.
Dar nu înainte să-mi modific ușor mașina.
M-am gândit să-mi vopsesc roțile verzi.
Sunt puțin mai picante, mai extravagante.
Crezi că mașina ta trebuia să fie mai extravagantă?
Îmi place să-mi văd reflexia în roțile tale cromate.
Îți place să vezi așa ceva?
Parcă ar fi un dezastru cu piese LEGO.
Așa ceva aș fi lăsat pe covorul din cameră la opt ani.
Orele erau înaintate,
iar noi voiam să-l vedem pe Isus înainte să ajungem la hotel,
până la care mai aveam 150 km.
N-ar fi fost o problemă pentru Richard, cu motorul său V8 de șase litri...
sau pentru mine.
James, pe de altă parte...
Azi e 21 iunie, cea mai lungă zi din an,
iar pentru James May chiar așa va fi.
Să vedem cum stăm.
Temperatura lichidului de răcire crește.
Nu e în zona critică, dar nici mult nu mai e.
Doamne, iar vin camioanele!
Nu!
Fir-ar să fie!
Netulburați câtuși de puțin,
intram în grădina Domnului.
E enorm!
Isuse Hristoase!
Face ceva dacă pui o monedă în el?
Hai să-ți zic ceva interesant. Am căutat informații online.
E a doua statuie a lui Isus, ca înălțime, din lume.
- Minunat. - E una mai înaltă în Indonezia.
Deprimant! Asta a fost prima construită?
Așa aș zice. Cine ar construi a doua statuie?
Așa e. Sincer, nu știu. Suntem în Polonia.
Am fost în cea de-a doua pădure, în cel de-al doilea port, după mărime.
- Da. - Hai să-ți zic ce-am mai găsit.
Până de curând, avea o antenă de telefonie pe cap.
- Apoi au apărut niște reclamații. - De ce?
Pentru că oamenii se uitau la materiale pornografice hardcore,
transmise către telefoanele lor de pe capul lui Isus.
- Am priceput. - Ditamai greșeala, nu?
Să pui Internet pe capul lui Isus.
Nu e tocmai demn.
În plus, Isus are o ușă. Cine ar fi știut?
- Uite! - Asta să fie ușa dosnică a lui Isus?
Data viitoare când am parte de surprize, o să zic: „Ușa dosnică a lui Isus!”
- La asta te referi... - La asta mă refer.
Așa ceva face lumea când călătorește cu mașina.
Mie în sută.
Asta dacă nu ești
într-un Crosley de 75 de ani, căruia îi fierbe apa din radiator.
Richard Hammond e meșter la astea.
Lui îi plac mașinile de dinainte și de după război,
cu care se laudă că ar mai exista doar trei exemplare.
Nici nu mă miră.
Ceva îmi spune că radiatorul e blocat.
Veți vedea multă mizerie ieșind din radiator,
dacă vă uitați sub mașină.
Chiar așteptam să văd statuia uriașă a lui Isus!
Nu-mi rămăsese însă decât să mă concentrez să ajung la hotel
înainte să fiu nevoit să folosesc farurile antice.
Încă 100 km.
Simt o crampă înfiorătoare în picior, tocmai până sus,
iar fundul mi-a amorțit complet.
Pune-i capăt, Doamne, odată!
Când, în sfârșit, am ajuns la locul de înnoptare,
eram atât de fiert, încât m-am dus direct la culcare.
- S-a dus la culcare. - Da.
Noi doi însă,
care avuseserăm parte de o după-amiază mult mai relaxantă,
încă aveam energie să apelăm la niște localnici
și să facem tâmpeniile pe care le face omul la beție.
Atenție, prindeți de unde puteți și ridicați!
Ridicațki! Trei, doi... Drace!
N-a fost chiar așa greu.
În partea cealaltă!
Spatele meu! Doamne!
Degetele mele!
Dacă n-ar vedea lumea ce facem, ar putea crede că e un film porno.
A doua zi dimineață,
James n-a fost foarte fericit să-și vadă mașina lipită de perete,
în restaurantul hotelului.
Foarte amuzant, capete pătrate!
Fir-ar!
Și, astfel, James a rămas binișor în urma mea și a lui Richard.
Iată planul pentru ziua de azi.
Oprim la Stalag Luft III, unde a avut loc Marea evadare.
Ciugulim ceva la prânz, apoi un drum lung până la Cracovia.
De când ne-am hotărât să facem această călătorie, acum câteva luni,
James May mai să-și iasă din minți la gândul că va vizita Stalag Luft III.
Și-a pus și tricou cu Marea evadare.
Cel puțin a reușit să plece.
Scuze!
Rahat cu ochi!
Și să se simtă cumplit.
Se pare că n-a fost un vis urât.
Chiar traversez Europa de Est într-un Crosley.
Deja sunt în ultima treaptă de viteză.
Asta mă așteaptă în următoarea oră.
Partea bună e că nu mai eram pe terifianta autostradă.
CROSLEY - O MAȘINĂ PE CINSTE
Partea rea e că toți ceilalți și-ar fi dorit să fi fost.
Îmi dau toată silința.
Dumnezeule! Nu se încurcă!
Cred că ai înnebunit.
Nu.
Mă depășește.
M-a depășit.
Mai vine unul.
Amândoi mă depășesc.
Sfinte Dumnezeule!
Frate!
Eu sunt responsabil.
Cu mulți kilometri în față, și eu aveam parte de agitație.
Drace, nu e o viespe! Ce e?
E uriașă!
Ieși!
De aici, e enormă.
E a naibii de mare!
Afară!
După ce am dat afară deltaplanul veninos,
am observat că mașina mea avea o funcție pentru confort
pe care nu o observasem.
SUPRAMULTIPLICARE ACTIVARE - DEZACTIVARE
Am buton de supramultiplicare.
Am o veste minunată din partea mașinii, Hammond.
Am supramultiplicare.
Marfă!
Bun-venit pe tărâmul supramultiplicării!
Supramultiplicare.
Dacă erați curioși, supramultiplicarea reduce efectiv zgomotul
când sunteți pe autostradă. Într-un fel, e o altă treaptă.
Merg cu 100 km/h,
la o turație de 3.000 și ceva rpm.
Cuplez supramultiplicarea, iar turația scade la 2400 rpm.
Regimul de mers e mai economic și mai silențios.
STALAG LUFT 3 - MAREA EVADARE - HARRY 1 KM (0,6 MILE)
Iată Stalag Luft III.
Un kilometru.
James va suferi cu adevărat dacă ratează asta.
Lua-te-ar...
A murit de tot.
Ce rablă antică!
Ca să nu mai deranjez traficul,
a trebuit să-mi împing mașina până aproape de cei care reparau drumul.
Și, deși n-aș putea spune de ce le-am vorbit în italiană...
mi-au împrumutat un multimetru, ca să măsor amperajul bateriei.
Bateria a murit la datorie.
N-am idee dacă alternatorul încarcă.
Ce rablă!
Cât James se muncea cu achiziția sa făcută la beție,
noi ne plimbam prin situl în care, în Al Doilea Război Mondial,
80 de prizonieri au săpat un tunel de evadare de 110 m,
începând de sub soba dintr-o cabană.
Povestea este imortalizată într-unul dintre cele mai mari filme din istorie,
Marea evadare.
Ne vedem în Piccadilly.
La barul lui Scott.
Am înțeles.
Asta să fie?
- Soba de colo? - Probabil că aia e.
Uite!
- De aici începea tunelul... - Da.
Și ducea spre copaci.
Oameni reali au săpat un tunel real din această cabană.
Charles Bronson...
Nu.
- Gordon Jackson. - Oameni reali... Ăștia sunt actori.
Fii atent!
În cărucioarele astea transportau marfa.
Uite chestia în care s-a blocat Charles Bronson.
Nu el era... Bine.
Uite acolo,
poze cu participanții la evenimente:
James Garner, Steve McQueen, Donald Pleasence.
Nu m-ai înțeles. Sunt din...
Uite! Asta e chiar poza
cu tunelul, în care apare Dickie Attenborough.
Jeremy, ca să eliminăm confuzia dintre realitate și ficțiune,
multe din cele povestite în film s-au întâmplat...
- Uite! - ... doar că nu în ziua aia.
- Gordon Jackson și Dickie Attenborough. - Filmul n-a fost filmat atunci.
M-am gândit că n-ar fi rău să-l duc pe Jeremy în curte,
unde am găsit monumentul care marca traseul lui Harry,
numele de cod dat tunelului prin care au evadat.
- Incredibil cât e de lung! - Da.
Imaginează-ți cum e să te târăști printr-un tunel artizanal. Din nisip.
În orice moment...
- Puteai să mori, într-un fel sau altul. - Incredibil!
În scurt timp, ni s-a alăturat un ghid.
Cât de adânc era Harry?
Între opt și nouă metri, adică vreo 30 de picioare...
- Metri? - Da, nouă metri.
Cam cât copacul ăsta.
Da.
- Asta înseamnă nouă metri. - Da.
- De ce au săpat atâta? - Dintr-un motiv întemeiat.
Lagărul a fost proiectat să zădărnicească evadările.
Nemții au plantat microfoane în pământ, în jurul lagărului,
- ... ca să detecteze tunelele. - Au trebuit să sape adânc.
- Trebuia să sapi pe sub microfoane. - Da.
Sunt șocat. Nu-mi vine să cred cât de lung e
și cât de adânc era.
Apoi am început să ne întrebăm de ce l-au săpat,
pentru că se pare că lagărul de prizonieri era mai curând o tabără de vară.
Aici era piscina?
Da, aici.
- N-aș evada în ruptul capului. - Nici eu.
Aici era un patinoar de hochei.
- Ce? - Poftim?
Da. Era un teren de sport uriaș în spatele copacilor ăia.
Iar, iarna, era un patinoar de hochei uriaș.
- Deci aveai teren de sport, piscină... - Bibliotecă...
- Bibliotecă. - Teatru.
- Ce? - Teatru.
Sunteți sigur că nu încercau să intre în lagăr?
Da.
Apoi, ghidul ne-a arătat la ce s-a referit cu termenul „teatru”.
- Dumnezeule! - Nu!
350 de locuri.
Fosă de orchestră, scenă, culise.
- A fost construită ca sală de teatru? - Da.
Credeam că vă referiți la vreo baracă, pe care o foloseau...
Da, ca în It Ain't Half Hot Mum. Măiculiță mare!
Dacă aș fi fost obligat să merg la război,
m-aș fi lăsat capturat.
Dar știți vorba ceea.
„Nu ne pasă cât confort îți oferă lagărul.
„Noi tot vom evada.”
Era de datoria lor. Trebuiau să evadeze.
- Da. - Așa e.
După ce ne-am luat la revedere...
Fascinant! Mulțumim foarte mult pentru informații!
- Cu plăcere! - Mi-a plăcut.
Am pornit din nou la drum.
A fost incredibil.
Cu mâna pe inimă vă zic că e printre cele mai interesante zece locuri văzute
și vizitate de mine.
Călătoriile cu mașina la care nu s-a gândit nimeni
chiar merită parcurse.
După ce te-ai gândit la ele. Și ai ales mașina potrivită. Ca mine.
Ratasem lagărul prizonierilor de război,
dar măcar mașina mergea din nou.
Începeam să mă întreb de ce-mi bat capul.
Ieri am parcurs 500 km.
Azi sunt programați alți 500 km.
Mai am de parcurs 1700 km.
De patru ori mai mult decât am parcurs. Cu zgomotul ăsta.
Nu cred că rezist.
Doamne!
Cu mulți kilometri înainte, în jurul unui prânz polonez frugal,
Jeremy și eu discutam ce călătorie ratată era pentru James.
A ratat statuia lui Isus.
A ratat lagărul de prizonieri.
- A ratat micul-dejun și prânzul. - O să rateze tot ce-i bun.
BERE FĂRĂ ALCOOL. SPRE DISPERAREA UNORA.
Nu putem discuta cu el, pentru că n-a participat.
Nu ia parte la conversația noastră. Unde-i plăcerea?
Cum mai aveam peste 300 km până la Cracovia,
nu-l puteam aștepta pe James, așa că am călcat-o.
Și, astfel, am reluat discuția pe marginea noului nostru subiect preferat.
Care Jaguar avea supramultiplicare?
Aș zice că modelul Mark 2 avea.
Știu că Triumph avea, pentru că Dolly Sprint avea supramultiplicare.
Bună ziua.
Ce?
Poftim?
James May, trișezi!
Este interzis să mergi cu mașina de rezervă și să-ți tractezi mașina.
Dacă ai un cal de curse, nu-l călărești până la hipodrom.
Îl duci cu platforma.
Dacă ai o mașină de curse clasică, de valoare,
o duci la circuit pe platformă.
Asta fac eu acum.
Îmi duc mașina de valoare la următorul eveniment.
Nu vreau să fiu nesimțit, amice,
dar o cam dai cu mucii în fasole, nu crezi?
Tare aș vrea să știu...
cât de mult trebuie să te fi săturat de Crosley de-ai urcat într-o mașină
pe care scrie „țâțișoare și bere”?
Bună întrebare! M-am gândit mult
și am hotărât...
că n-o să mor din asta.
După un drum lung, am ajuns, în sfârșit, în Cracovia,
care s-a dovedit a fi o adevărată nestemată pe harta Europei.
Unul dintre cele mai încărcate de cultură locuri din lume!
Da.
N-aș vrea să apar într-o mașină
pe care scrie „țâțișoare și bere”, sincer să fiu.
Artă, muzică, arhitectură, „țâțișoare și bere”.
Mulțumesc, știu foarte bine.
Dă, Doamne, să nu se uite femeia aia în jur!
Mă prefac că-s cu mâna la tâmplă de la atâta gândit.
Mereu am avut destul de mulți fani în Polonia,
însă trăgeam nădejde că popularitatea noastră se mai ofilise.
Din păcate însă...
- Bună, dle James. - Bună.
Din fericire, la scurt timp am reușit să ne părăsim mașinile,
pentru că Jeremy voia să viziteze
ceea ce, după spusele lui, era cel mai tare lucru din lume.
- Bună ziua. Trei bilete, vă rog. - Cu plăcere.
MUZEUL FIGURILOR DE CEARĂ - CRACOVIA
- Poftim! Minunat. - Mulțumesc.
N-am mai fost niciodată într-un muzeu al figurilor de ceară.
Și ce loc mai bun ca Hammond să-și piardă virginitatea într-ale figurilor de ceară?
E o...
James, nu e... Încetează!
O să vină responsabilii și o să se simtă jigniți.
- Nu e amuzant. - Nu, nu e.
Îi ies ochii ca la melc.
Se screme să scape de micul-dejun.
Doamne, apără și păzește!
Nu știam că poți să stai așa de...
„Ein Reich, ein Volk... Scuze, stau într-o rână.”
De ce stă într-o parte?
Nu l-am mai văzut cu cravată.
E foarte elegant, per ansamblu.
Aș zice că a fost făcut așa dinadins.
Da.
Mi-e dat să văd doar lucruri superbe în Polonia.
Ce naiba e aia?
Doamne!
Știm ce e pentru că ne vine în ajutor simbolul de pe perete.
După ce am văzut toate vedetele,
am trecut în ceea ce am crezut că e secțiunea auto.
Tu ești?
Nu.
Ba da.
- E Sylvester Stallone. - Credeam că ești tu.
Ghici cine e?
George Lazenby? Nu știu.
MUZEUL FIGURILOR DE CEARĂ - ROBERT DE NIRO
Ce?
Cine naiba e aia?
- E Keira Knightley? - Așa aș zice.
Nu seamănă nici măcar vag cu Keira.
Mi-ar plăcea să o văd pe Keira Knightley
lângă asta.
Mi-ar plăcea să o văd pe adevărata Keira Knightley în Cracovia.
Nimeni nu i-ar cere autograf pentru că i-ar zice: „Nu e Keira.
„Nu seamănă deloc cu ea.”
Apoi, după câteva clipe în ceea ce aducea vag cu zona Doctor Who,
am intrat într-o zonă plină de mister.
Pădurea înfricoșătoare!
Unele decorațiuni sunt extraordinare.
Totul e minunat, mai puțin figurile din ceară.
James May.
Ryan Reynolds.
E Paul Walker.
Apoi, într-o cameră în care era ceea ce părea a fi Elvis Presley...
- Nu mă înnebuni! - Ba da.
Nigel Mansell.
El e, nu?
Are mustață asortată cu sprâncenele.
El e.
De ce l-au pus pe Nigel Mansell?
De ce nu Lewis Hamilton?
Personajul e cam fumat.
- Ba nu. - N-am nimic cu el...
Lando Norris.
- Nu. - George... Cutărescu. Russell.
Sincer, mă enervează.
Nu că nu ar fi bine realizat,
însă au greșit personajul.
Deodată, mi-a venit o idee genială.
O să-l fur.
Dacă-l luăm, vor fi nevoiți să-l înlocuiască, nu?
Cu Lewis Hamilton.
Hai să vă prezint problema altfel.
Mai avem mulți kilometri până în Slovenia
- ... iar tu conduci o rablă. - Da.
- Dacă l-am lua cu noi... - Da?
... ne-ar înveseli.
Așa e.
De fiecare dată când te simți trist,
poate că „Țâțișoare și bere” nu e cuminte,
te uiți puțin în oglinda retrovizoare,
iar pe locul din stânga mea...
E cineva care seamănă puțin cu Nigel Mansell.
Bine.
- Gata, plecăm. - O clipă!
- E în turneu cu noi. - Vorbește cu accent de Birmingham.
Tu ești din Birmingham.
„Îmi place. M-am săturat. Hai afară, să dăm o tură cu mașina.”
- Hai să te ducem afară! - „Mulțam că m-ați invitat.
„Mi-a plăcut ce-am văzut în muzeu.
„Fix ce voiam să văd.
„L-am văzut pe ăla din Londra și nu se compară.
„O să fac niște ture după-amiază.
„Sunt gata echipat.
„Ai grijă la grinda aia.
„Fir-ar, am dat cu capul în ea.
„Ne mai vedem, Paul Walker.”
Nu vă opriți!
„Îl urăsc pe Harry Potter!
„Niște prostii cât casa.
„Stați așa, băieți! Așteptați-ne și pe noi!”
Putem ieși pe aici.
Pe aici.
„A fost o vizită pe cinste, băieți.
„Mersi că ne-ați luat și pe noi.”
- Cred că suntem în casa cuiva. - Posibil.
S-ar putea să aibă o surpriză când ne-or vedea alături de Nigel Mansell.
În seara aia am înnoptat în Cracovia,
iar asta mi-a oferit ocazia de a mă răzbuna pe colegii mei
pentru că mi-au dus mașina în restaurant.
Sunteți gata? Bun.
- Bun. Încotro? - Perfect. Acolo.
- Aici? - Pe partea cealaltă a străzii.
Minunat! Bravo! Mersi.
Perfect.
Prin grădină.
Mă descurc singur.
A doua zi dimineață, mi-am recuperat mașina
de unde o lăsaseră Hammond și Clarkson de data asta.
Apoi am așteptat să le văd reacția la ce făcusem eu.
Cum o să conduc în halul ăsta?
Ce-i...
Și tu credeai că tu ai probleme?
Neața! Da, știu. Neața!
Sunetul ăsta vine de la mașina ta?
Cred că se aude când frânez.
Da, e clopoțelul de frânare. O importantă componentă de protecție.
James May!
Mi-ai conectat claxonul la semnalizare, nesimțitule!
Minunat!
Stai puțin! Dacă accelerez, aud cimpoaie.
Îți plac candelabrele mele, Nigel?
„Am și eu vreo câteva ca astea în baia de la etaj.”
La scurt timp am intrat pe autostradă, gonind spre următoarea țară: Slovacia.
Imediat, am observat două lucruri.
Unu, fața lui Nigel Mansell începea să se topească.
Vai de mine!
Și doi...
James, ți-au uitat Crosleyul.
Nu e în spate la „Țâțișoare și bere”.
Ai dreptate.
Știu. Am atașat remorca la dubița echipei de filmare.
Poftim?
Combinația dintre hot-rod și remorca aia lungă,
pe care se balansează mașinuța mea, e pur și simplu letală.
Conduc mașina de rezervă,
pe care am luat-o tocmai pentru genul acesta de situație.
Poți folosi mașina de rezervă când cea inițială explodează,
nu pentru că nu îți place.
Nu poți rescrie regulamentul după cum ți se năzare ție.
Se vede treaba că am făcut-o.
Sincer să fiu, chiar și fără remorcă în coadă,
călătoria mea în hot-rod nu dădea semne de îmbunătățire.
Cu ce să încep?
Pedala de accelerație e complet băgată în ușă,
așa că mi-am dat pantoful drept jos.
Însă pedala taie ca un brici
și deja lasă urme în talpa mea. În plus, mi-a amorțit piciorul.
Volanul e cât un nasture de la cămașă.
Virează violent la dreapta când frânez, mă coc,
e zgomotoasă și nici măcar nu e hot-rod.
Are un motor de Jaguar de doi bani, cu șase cilindri în linie.
Trebuia să aibă ditamai motorul, cu opt cilindri în V.
Chiar și așa, spre deosebire de Crosley,
cel puțin nu se strica întruna.
Rahat cu ochi!
Trebuie să oprim.
Ce?
Iese abur.
S-a supraîncălzit.
O indică și mirosul.
Gata!
- Ți-e familiar motorul. - Îl cunosc foarte bine.
Se supraîncălzesc. Li se prăjește garnitura.
- James? - Da?
Ai făcut-o de oaie în stil mare.
Nu s-a terminat. Hai să ne gândim puțin.
- Eu m-am gândit. - Da.
Am făcut rezervare pentru prânz la un restaurant foarte mișto.
Da.
Și n-o să ajungem dacă stăm
- ... și ne uităm cum se răcește. - Nu.
Odată decizia luată...
- Noroc! - Succes!
... eu și Hammond am pornit iar la drum.
Sincer să fiu, n-am idee ce urmează.
Nimeni n-a mai stricat mașina de rezervă.
Ar trebuie să i-o dăm lui Nigel Mansell s-o conducă.
Ce părere ai, Nigel?
„Îmi place ideea. E fain
„să ai un Ford Pop cu motor de Jaguar pe care să scrie «țâțișoare și bere».”
Decuplez supramultiplicarea.
Doamne!
Nigel, Richard și eu ne-am luat la revedere de la Polonia
și am traversat frontiera cu Slovacia.
Pregătiți-vă pentru pendulare!
Dumnezeule! E o rablă și punct.
Bună ziua!
Fir-ar, e o femeie!
Mulțumesc foarte mult. Scuze pentru mașină.
Fie conduc un hot-rod jignitor, pe care scrie „țâțișoare și bere”,
fie îi țin pe toți pe loc cu Crosleyul meu.
N-am mai stricat un alt episod cum l-am stricat pe ăsta.
Din capătul celălalt al țării,
mie și lui Richard începea să ni se facă milă de James.
Și, ca niște prieteni buni ce suntem, am pus la cale un plan să-l înveselim.
AERODROMUL PIESTANY
Iată-l că vine.
Fără capotă.
Asta e soluția lui de răcire.
- Crezi că a suferit? - Așa se pare.
- May! - Bună!
Ascultă! E clar că...
Mori de cald și de supărare
- ... și ai ratat încă un prânz. - Da.
Dar nu te impacienta,
- ... pentru că ți-am pregătit un festin. - Da.
Avioane vechi, de admirat.
- Da. MiG-uri. - Da.
Suhoi-uri, elicoptere Mi-24.
Dar nu ăsta-i festinul.
- E mai bun decât ăsta. - Bine.
- Mult mai bun. Da. - Mai bun decât ce vezi.
Am pregătit o cursă de viteză pentru Crosleyul tău.
- Poftim? Glumești? - Nu.
O să înțelegi când o să-ți vezi concurența.
- Hai cu noi! - Vezi cu cine te întreci.
Primul concurent în cursa de viteză:
o basculantă Tatra.
- Un camion reușit, dar greu. - Da.
Are 18,5 tone.
Concurentul numărul doi: un tractor JCB.
Are 12,5 tone.
- Bine. Ce putere... - Da.
E irelevant. Contează masa. În plus, nu e făcut să accelereze.
- E un tractor. - Nu e irelevant.
Urmează triciclul Velorex.
Construit la începutul anilor '60,
în Uniunea Sovietică, pentru persoanele cu dizabilități.
- 400 CP. - Nu, 12.
Iar ultimul concurent în această cursă de viteză este un om.
Îl cheamă Martin.
N-ai putea și tu să te bucuri?
O să-ți redea buna dispoziție.
E o cursă de viteză pe care o poți câștiga cu Crosleyul.
Ard de nerăbdare.
Ce noroc să aibă prieteni ca noi!
- Și au plecat! - Au plecat.
De ce fac eu așa ceva?
Vehiculul pentru persoane cu dizabilități făcut în URSS,
în anii '60, se instalează în frunte.
Hai!
JCB-ul se îndepărtează binișor.
Fii atent la om!
Fir-ar! Hai, mașină, că poți!
Iată și triciclul.
Va reuși James să învingă omul?
Haide!
Nenorocitule!
- Nu, nu a reușit. - Nu, nu poate!
Nu-i tocmai impulsul de care avea nevoie, nu?
Ia-ți o mină serioasă!
Amice...
Cam necioplit!
Nu părea așa de fericit cum am sperat noi.
- Nu i-a redat buna dispoziție... - Nu.
- ... așa cum sperasem. - Nu.
În noaptea respectivă, drept mulțumire pentru cursa de viteză,
le-am mai modificat una, alta la mașini,
modificări care au devenit vizibile de la prima oră.
Ce...
Se aude de la mine?
Uită-te la fața lui!
- James? - Ce zice?
Vă las pe voi să aflați.
Stai o clipă, Hammond!
- Știi slovacă? - Da.
- Ne poți ajuta? - Da.
Tipul ăsta e slovac.
- Bună! - Salut! Ce zice?
„Sunt impotent.”
„Important”?
„Impotent.”
O clipă, să traduc.
- „Impotent”? - Da.
Ce zice? „Sunt impotent.”
James May, ești bolnav cu capul.
E drept că se putea și mai rău.
Sincer să fiu,
și n-o să-i zic asta lui James May, dar îmi place ce a făcut.
Îi dă un aer de Cruella.
Am fi putut să ne continuăm drumul spre sud,
dar am decis să mai stăm o vreme prin Slovacia,
și pe bună dreptate.
În prezent, Audi Q7 este produs în Slovacia.
La fel și Q8.
La fel și Volkswagen Touareg,
Porsche Cayenne, Porsche Cayenne Coupé,
Land Rover Defender, Land Rover Discovery,
Peugeot 208 și Volkswagen Up.
În Slovacia, se produc mai multe mașini, raportat la populație,
decât în orice altă țară din lume.
Construcția de mașini face parte din ADN-ul acestei zone a Europei.
În epoca antesovietică, inginerii Tatra erau adevărați semizei
și erau chiar și mai buni în ale aerodinamicii.
Chiar și sub jugul comunismului,
Škoda a construit mașini sport frumoase
și rachete de curse care puteau depăși rivalele bine finanțate din Occident...
și astea erau doar mașinile despre care auziserăm.
În 1957,
când comunismul din Cehoslovacia era la apogeul
cenușiului și al monocromaticului,
un grup mic de ingineri de la Škoda, cam vreo șase în total,
s-au hotărât să construiască o mașină care să concureze la Le Mans.
Iat-o!
Deși a fost proiectată ca mașină de curse,
compactă până într-acolo
încât capota avea o mică cută în care să încapă chiulasa decalată,
este o mașină extraordinar de frumoasă.
O fi având doar 1100 cc
și produce doar 91 CP,
însă mașina cântărește doar 580 kg.
Am atins viteza maximă de 200 km/h.
Într-o mașină cât cada mea.
Are o turație de 8500 rpm.
Ba chiar se conduce bine.
Motorul e în față, iar cutia de viteză e în spate.
Masa este distribuit perfect.
Asta înainte să urc eu.
Acum s-a schimbat puțin situația.
Mă tot gândesc că o să se desprindă volanul. Fiți atenți!
Poftim!
Nu e un detaliu care să-mi dea foarte multă încredere,
dar să trecem peste el.
Este chintesența unei mașini sport.
Așa ceva ar trebui să facă Ferrari acum.
Și Maserati, și Alfa Romeo.
Mașini mici, ușoare,
rapide și nervoase.
O ador. Mor după ea.
Din păcate, până au terminat mașina,
Războiul Rece devenise atât de palpabil încât nu au mai participat la Le Mans.
Și n-au fost construite decât două.
Eram cât pe ce să-i dau ocazia și Căpitanului Amărâtul să facă o tură,
dar mi-am dat seama
că rezona mai bine cu mașina asta.
Este produsă de un alt constructor ceh, Praga, și se numește Bohema.
Cântărește mai puțin de o tonă.
Are masa unei mașini de curse
și este propulsată de un motor de Nissan GT-R,
dopat să producă 720 CP.
Asta înseamnă că va atinge 305 km/h
și va accelera de la zero la 100 km/h în mai puțin de trei secunde.
Mașina asta s-a născut pentru James May.
Ferit-a sfântul!
Dumnezeule!
Are o direcție fenomenală. Nu are volan, ci manșă.
Dar chiar și pe un circuit meandrat ca ăsta,
nu trebuie să-mi mișc mâinile din poziția orei trei fără un sfert.
Este capabilă de o accelerație uriașă.
Nu și-au propus să atingă viteze mari, ci o masă redusă și o agilitate ridicată.
Și au reușit cu brio.
E minunată.
Pur și simplu minunată.
Un milion de lire.
Cu atâta te sărăcește.
Ce-i drept, arată bine.
E greu de găsit calea de mijloc. Trebuie să arate copilăroasă, jucăușă.
- Așa e. - Pe bune!
- Da. - Dar arată împlinită, închegată.
Cehii s-au priceput mereu la mașini.
Au fost însă nevoiți să facă față unei scurte întreruperi:
Al Doilea Război Mondial, bombardamentele și regimul sovietic.
Aia e portiera?
- Da. - E mai curând o trapă.
- Ai dreptate. - Nu?
Recunosc că e o realizare impresionantă a inginerilor cehi,
doar că slovacii i-au depășit.
Zboară.
Să știi că da.
Mărturisesc că n-am mai văzut așa ceva.
Aceasta este AirCar,
prima mașină zburătoare capabilă să zboare între două aeroporturi
și nu doar să aterizeze imediat pe cel de pe care a decolat.
Poate zbura la o altitudine de 2500 m, cu o viteză de 200 km/h.
Constructorul său, Stefan Klein,
opinează ca o va putea pune în vânzare într-un an.
VOCEA UNUI CAMERAMAN EXPERIMENTAT
Super!
Mașina aia a aterizat.
Rareori mi se întâmplă să rămân fără cuvinte,
- ... dar am rămas mut. - Da.
Am auzit întruna, încă de când eram copii:
„Vor exista mașini zburătoare într-o zi.” „S-o crezi tu!”
Un alt aspect pe care trebuie să-l subliniem
e că mașina zburătoare a ajuns aici pe roțile proprii.
- Da. - A sosit pe șosea.
- Pe autostradă. - Da, după care a devenit avion.
„Nu m-a impresionat. Nu mi-a plăcut.”
„Nu-s fan mașini zburătoare.”
- „Nu-mi place deloc.” - „Vreau mașină sau avion.
- „Nu amândouă.” - Uitați-vă la fața lui!
Săracul! Să nu-i spui!
Apoi ne-am continuat călătoria cu mașina
la care nu s-a gândit nimeni...
și am luat-o spre sud, în Ungaria.
BRATISLAVA - UNGARIA
Iar James a continuat să se plângă, ca Nigel Mansell în zilele lui bune.
Volanul e în continuare prea mic.
Pedala de accelerație e tot băgată în portieră
și prea sus de la podea.
Mașina continuă să vireze spre dreapta când frânez.
Hammond se plânge că l-a ars puțin soarele,
iar Jeremy zice: „Nu sunt sigur
„că aerul condiționat funcționează optim.”
Habar n-aveți!
Odată intrați în Ungaria,
dl Wilman ne-a transmis să ne prezentăm aici.
Locul ăsta mă duce cu gândul la curse pe iarbă.
Fir-ar, e lipicios.
E un bâlci. O să ne pună să dansăm călușul.
Am primit un mesaj de la dl Wilman.
Ce zice?
O clipă, să-mi pun ochelarii.
O să arbitrăm cursa de câini.
„Veți parcurge, pe rând, circuitul pe care l-am pregătit.”
- Probabil că ăla. - Da.
„Câștigător va fi cel care va fi nimerit de cele mai puțin ori.”
- Ce? - Nimerit?
Nimerit cu ce?
Ungaria e celebră pentru cubul Rubik și gulaș.
Se știe asta.
Dar ce nu se știe e
că această țară are cei mai buni arcași din lume.
Iar noi am ajuns la o academie de tir cu arcul condusă de tipul ăsta.
Nu pare așa de ascuțită.
Crezi că va intra în mașină?
S-ar putea.
Nu puteam afla decât într-un singur mod.
Să găsim un voluntar și să facem un test.
„Bun, băieți. Înțeleg că aveți o misiune pentru noi.
„Am venit. Gata să-mi fac datoria.”
- Bun. - Mișcă-ți mâna, Nigel.
„Gata, o țin în poală. Fără prostioare.”
Bun. Începem.
Vrei să tragi o săgeată în mașină?
Nu cred că săgeata va putea trece prin țintă.
- Asta e și ideea. - Dar dacă ratează...
Exact.
- Noi vom fi înăuntru. - Știu.
Bun.
Dar dacă ricoșează și mă lovește în ochi?
Dumnezeule!
Iar asta e săgeata trasă de tine!
Te cam pune pe gânduri, nu?
Drace!
„Băieți, am o săgeată în scăfârlie.”
Dar sunt destul de pricepuți.
Ceea ce vreau să spun e că James May, de la vreo șapte metri,
a ratat ținta, da?
O țintă staționară.
Da, dar...
Iar noi ne vom deplasa.
Cum situația nu era suficient de gravă, am primit alt mesaj de la dl Wilman.
„Arcașii vor trage în voi
„din șaua cailor.”
- Noi ne vom deplasa pe post de ținte. - Da.
- Iar ei se vor deplasa pe cai. - Da.
Da.
Pe animale care se sperie
de pungi de hârtie, vânt, ploaie, soare, pietriș, clanțe...
Pungi de chipsuri.
Cum mergi tu frumos și îți zici că ai ochit perfect,
calul strănută, se cabrează sau mai știu eu ce.
O săgeată în cap.
- Uite! - Știu, și nu vreau.
Sunt pe deplin conștient.
Între timp, circuitul dlui Wilman
a început să semene cu un platou din Urzeala tronurilor.
După ce am purtat o lungă discuție cu Hammond,
am decis ca James să meargă primul.
Trei, doi, unu, start!
Tactica lui James a fost să meargă încet,
pentru că nu avea încotro.
Iată că vine și călărețul!
S-a auzit până aici.
Și acum.
Doamne, e un adevărat...
James May a devenit un porc spinos.
Ajută-mă, Doamne, să trec linia de sosire!
Vai de mine!
Una, două, trei, patru, cinci,
- ... șase, șapte, opt, nouă... - Sase, șapte, opt, nouă.
... zece, 11, 12.
- 13, 14. - 13, 14.
- James May, ai obținut 14 puncte... - Bine.
... și ești în viață.
Hammond era următorul...
Trei, doi, unu, adio!
... și, spre deosebire de James, avea de unde să-și aleagă viteza.
A început să facă praf.
Speră să se facă invizibil în norul de praf.
Doamne! Trag direct în mine!
Dumnezeule mare!
Nu mi-a plăcut.
Deși unele săgeți și-au atins ținta...
felul în care Hammond s-a folosit de viteză și putere părea să funcționeze.
Doar una pe partea asta. Dezamăgitor.
- Și s-a rupt. - S-a rupt.
- Are doar șapte. - Patru...
- Cinci, șase, șapte. - Deodată însă...
Stai puțin!
Stai nițel! Ți-a căzut o țintă.
- Păi... - Trișorule!
Câte erau? Șapte?
Da, plus alea trei, zece.
A pierdut o țintă înainte de final, deci e penalizat cu patru puncte. 14.
Suntem bară la bară.
Ăsta e regulamentul internațional?
Nu se poate să-mi dai, aleatoriu...
„Sunt de acord, așa să știi.”
- Trei la unu. - Nu-l implicați pe Nigel.
S-a implicat singur.
14, eu, 14, tu. Trebuie să scoți un scor mai bun.
J. Clarkson, ești gata?
Da, nu foarte mulțumit, dar gata.
Trei, doi, unu, start.
Poate pentru că s-au lăsat distrași de frumusețea mașinii mele...
Dumnezeule!
... arcașii au tras mai multe săgeți în caroserie decât în țintă.
A intrat în parbriz!
Vreau să se termine!
Deși aveam garantat un scor câștigător,
echipa Le-Seyde a plătit un preț greu.
Lui Nigel Mansell i-a căzut capul!
„Uite ce ai făcut!”
„Am primit o săgeată în obraz.
„Iar acum mi-a căzut capul.”
Putem să-ți adunăm săgețile?
Una, două, trei, șase. Ai câștigat.
Am supraviețuit, Nigel Mansell a fost decapitat,
- ... iar candelabrele mele sunt vraiște. - S-a stricat.
Iar asta e o propoziție pe care n-a mai spus-o nimeni.
A doua zi dimineață, ne-am închis telefoanele,
ca dl Wilman să nu ne mai poată trimite mesaje,
și ne-am îndreptat spre ultima țară, Slovenia.
Mi-am reparat candelabrele.
Dar cel mai important e că i-am replantat chirurgical capul lui Nigel.
„Ce viață frumoasă aveți!
„Vorbesc serios.”
Între timp, James conducea iar hot-rodul și se plângea întruna.
Doamne, cât îl urăsc!
E zgomotos, e urât și miroase.
Am jignit femeile pe unde am trecut.
Declar, și credeți-mă că am de unde alege,
că e cea mai proastă mașină pe care am condus-o la TV.
De fapt, de când mă știu.
Și nici măcar nu e rapidă.
Nu cred să fi văzut mai mult de 110 km/h pe vitezometru
care, de fapt, înseamnă vreo 103 km/h. Atât!
În curând însă am intrat în Slovenia,
unde peisajul ne-a furat imediat atenția.
E... Doamne, e de-a dreptul spectaculos!
Sfântă Precistă!
Și, în curând, ne-am dat seama că acești munți nu sunt doar frumoși...
ci că ne pot fi și utili.
Utili ca să aflăm dacă hot-rodul lui James
era așa de încet precum pretindea.
Ce viteză ai reușit să atingi cu acest hot-rod?
Cam vreo 105 km/h.
105. Am înțeles.
Să vedem ce viteză poate atinge în mâinile unui maestru.
Uite-l că vine!
„Ia să vedem dacă putem pune sare pe coada iepurelui. Ce avem noi aici?
„Un singur om s-ar descurca aici: eu, cel cu săgeata în cap.
„Sunt gata de plecare.”
„Păzea, că vine campionul mondial!”
„Un profesionist al volanului.”
Nigel, mașina are motor cu șase cilindri, în linie.
Dar, ca să-ți dăm un impuls suplimentar, am mai adăugat niște gravitație.
Trebuie să scoți peste 105 km/h, dintr-o singură încercare.
Vom ști cât de rapid te deplasezi
pentru că avem un afișaj acolo, conectat la un radar.
„Fiți pe pace! O să iasă fum din radarul ăla!”
„Fiți atenți ce poate mașina asta!”
Ești gata, Nige?
„Da, să-i dăm drumul!”
Trei, doi, unu, start!
- A plecat. - „Salutare, flăcăi!”
- Nigel! - Trage dreapta!
Deși părul lui Nigel a zburat cât colo în urma impactului,
el a reușit să recapete controlul.
În plus, a spulberat recordul de viteză al lui James.
143,45 KM/H
Din păcate, mașina putea fi dată la casat.
N-am mai văzut o mașină așa de avariată de când James s-a bușit într-un tunel.
- E destul de... Doamne! - E boțită rău.
Nigel!
Ai atins 143,45 km/h,
cu 40 km/h mai mult ca mine.
- Bravo! - „Mă doare-n cot. Demisionez.
„Nu-mi place ce fac. E incomod.
„Uitați-vă și voi! Mor de rușine!
„Frate!”
Și n-a lucrat cu noi decât vreo trei zile.
O să zică lumea:
„Mai știți când era Mansell cu ei?
„N-a rezistat mult.”
N-ar fi rău să ne cerem scuze de la proprietarii stațiunii.
- Scuze! - Scuze!
- Scuze! Iertați-ne. - Scuze.
Scuze!
PLANICA KRANJSKA GORA VALEA CAMPIONATELOR MONDIALE
Am pornit iar la drum, un pic triști că Nigel ne-a părăsit.
Partea bună e
că eram doar la vreo 100 km de linia de sosire: Lacul Bled.
Iar colegul nostru zâmbea din nou.
Bine te-am regăsit, vechi prieten!
Mă bucur nespus să te revăd.
Sper că n-am spus nimic rău despre tine.
Dacă am spus, n-am vorbit serios.
O clipă!
Nu te opri!
Presimțind că mica pușlama s-a apucat iar de șotii,
eu și Jeremy am luat-o la sănătoasă.
Depășire Crosley la orizont. Acum!
Pa!
De-abia aștept să ajung la Lacul Bled înainte să se întunece.
Am auzit că este incredibil de frumos.
Și, după ce am văzut azi,
ștacheta e foarte sus.
Am înghițit kilometrii, pe șosele ca mătasea,
delectându-ne cu nectarul peisajelor din Sunetul muzicii.
Am ajuns la destinație odată cu apusul.
Sfinte Dumnezeule!
E pe măsura așteptărilor.
- Vrei să zici „peste”. - Da.
Dacă ai picta acest peisaj și i l-ai prezenta cuiva,
ți-ar zice că ai exagerat.
N-are cum să fie două biserici,
una pe insulă și una acolo.
Plus, un castel pe stâncă.
Nu există așa ceva în realitate.
Și, totuși, iată-l!
E fantastic.
Ador culoarea apei de ghețar topit.
Este un peisaj incredibil de frumos.
L-am putea aștepta aici pe James.
Sau am putea căuta un bar, un restaurant.
- Cu vedere spre... - Care dă spre lac,
- ... cât dăm pe gât o bere. - Da.
Înclin spre această variantă pentru că suntem o echipă
și 66,6% din echipă se va delecta cu o bere în timp ce admiră peisajul.
Da.
Din păcate, Căpitanul Mocăitu' a ajuns după ce se întunecase.
A mâncat jumătate de porc, deși avea doar trei picioare.
- Așa că... - May!
- Seara bună! - Am ajuns cu toții!
Bine ai venit!
- Mă bucur să te văd. - Mersi!
- Ai sosit. - Da.
Am reușit. Am făcut o treabă.
Ne-am descurcat. Am cucerit.
Singurul neajuns este, îmi pare rău să o zic,
priveliștea aia, Lacul Bled, este... Nu, Hammond?
Este incredibilă.
Și imaginea nu e totul. E ca o sărbătoare...
A zis că ochii lui au făcut indigestie.
Nu mai putea absorbi peisajul.
Îmi plac lacurile, dar nimic nu se compară cu ăsta.
Păcat că l-ai ratat.
O să-l văd mâine-dimineață.
Ar fi o mică problemă.
- Am primit un mesaj. - Dl Wilman?
Da. Avionul decolează mâine-dimineață, la ora 08.00.
Da.
Cu mașina ta,
- ... faci vreo două ore și jumătate. - Bine.
Și mai trebuie să lăsăm o oră, o oră și ceva pentru check-in.
Am făcut calculele.
- Da. - Serios?
Nu mai avem ce admira. Priveliștea s-a dus.
- Va trebui să plecăm la 04.30. - Pe bune?
Ghinionul te paște întruna.
- Ai ratat peisajul în seara asta. - Da.
- Pentru că e întuneric. - Da.
O să-l ratezi și dimineață pentru că e și mai întuneric.
- Da. - O să mă duc la culcare.
Mare păcat, pentru că ne-am delectat cu niște spaghete bolognese delicioase.
Mă bucur. Ne vedem mâine-dimineață.
La aeroport.
- N-o să vezi nimic. - Nu trebuie să ne trezim.
Vreau să-mi fixez imaginea în minte înainte să plec.
A doua zi dimineață, m-am trezit înainte de răsărit.
Hai, fiară de metal!
Mi-am pus până și tricoul Crosley. La drum!
De fapt, m-am trezit chiar mai devreme decât trebuia.
Pentru că voiam să le las un mic cadou fraților încrezuți,
care văzuseră totul în această călătorie, în timp ce eu nu văzusem nimic.
Asta sigur e mâna lui May.
Asta le întrece pe toate.
E de-a dreptul...
Mi-a făcut-o.
- Ce? - Mi-a făcut-o și mie.
E malefic.
Dar și un idiot, pentru că am două roți de rezervă în aripile din față.
Eu cred că am una, pentru că e camionetă.
Trebuie să am una.
Fir-ar!
Sunt false.
- Ce? - Sunt false.
Nu au roți în ele.
Locașurile pentru roți?
Sunt goale.
Sunt precum galeriile de evacuare. Nu au roți.
Unde e roata ta de rezervă?
N-am așa ceva.
Unde naiba le-a pus?
N-avem timp de pierdut.
Apoi le-am găsit.
Dumnezeule!
Spre disperarea noastră, bărcile cu motor sunt interzise pe Lacul Bled.
Ca să ne recuperăm roțile,
trebuia să rechiziționăm ceva numit barcă cu vâsle.
Drace!
E ca în filmul Swallows and Amazons, însă nasol.
Da.
Stau cu fața în direcția greșită.
- Am nevoie de îndrumare, Hammond. - Da.
Spre dreapta. Nu știu, pentru că stau cu spatele.
- Puțin spre stânga. - Ce?
Bine ați revenit, dragi telespectatori!
Cred că voi ajunge la timp dacă frumusețea asta nu se strică.
Iar eu sunt, țin mult să vă reamintesc, în fruntea plutonului.
Are 724 cc,
75 de ani, și totuși câștig!
Drace!
Am ajuns în zona pentru înot.
După ce l-am lăsat pe Hammond în cealaltă barcă,
am ajuns, în sfârșit, în doc, cu roțile noastre.
Am pierdut 45 de minute.
Știu foarte bine.
Nu! Nu pot s-o țin înclinată.
Frânează, tremură, pendulează. Mersi!
Ce mașină pe cinste e mașina asta!
Din fericire, roțile plutesc.
După ce am mai pierdut nițel vremea...
Nu!
... am reușit, în sfârșit, să plecăm.
Cimpoieri, vreau să văd viteză!
Motorul V8, de șase litri, mă va duce la destinație.
Prima misiune: să-l ajungem pe James May și să-l scoatem în decor.
A doua misiune: să prindem avionul.
Temperatura e constantă, presiunea uleiului e bună.
Mașina asta mai are o singură misiune,
după atâția ani pe acest Pământ, și anume să mă ducă la aeroport.
Nimic mai mult!
Ascultați cum face motorul!
Forță brută!
Da!
Bun.
Sunt pe urmele prăzii.
Eu, în fruntea plutonului, mă confruntam cu inamicul nr. unu al mărcii Crosley...
un deal.
Doamne!
Viteza s-a redus la 25 km/h.
Haide!
Viraj strâns!
Viraje executate maiestuos!
Uite ce am găsit!
Haide!
Îmi pare rău, amice. N-am încotro.
James May a ratat statuia lui Isus,
a ratat lagărul prizonierilor de război,
a ratat toate prânzurile și cinele din această călătorie.
Iar acum o să piardă avionul.
Dar după vreun kilometru și ceva...
Vai de mine!
Măiculiță!
Mi s-a aprins martorul pentru ulei,
cel pentru temperatură,
s-au aprins toți martorii.
Se supraîncălzește.
Poftim?
Mi s-au aprins mulți martori.
Sunt nevoit să opresc.
Vai de capul tău!
Și, astfel, a mai rămas una.
Probleme?
N-ar trebui să exalt, dar...
Dumnezeule!
Cred că problema e...
nu, nu cred, știu că problema e
că electroventilatorul nu funcționează.
S-a dovedit că aeroportul era la câțiva kilometri
de locul în care s-a defectat mașina lui Hammond.
Iată-l!
Aerodrom.
O să le mănânc mâncarea, o să le beau băutura,
apoi o să mă întind pe locurile lor.
Doar că avionul dlui Wilman nu era cel la care mă așteptam.
E... Isuse!
În plus, era evident că rula deja pe pistă.
Fir-ar!
Fiți atenți! Are rampa scoasă.
Rampa este scoasă.
Multe turbulențe!
Multe!
Am urcat!
Am coborât de pe rampă.
Încerc a doua oară.
Haide!
Roțile din spate.
Isuse!
Drace!
Să-mi trag palme! Pe bune?
Hai, mașinuță!
Da!
Doamne!
Se îndepărtează.
Faceți loc!
Nesimțitule!
Am întârziat puțintel.
Trebuie să reușesc de data asta.
Nu-mi trebuie ștergătoare, ce Dumnezeu?
Păzea, că vine!
Nu reușesc.
Împușcați-mă!
Împușcă-mă, Alan!
Hai!
Păzea, că vin!
Da!
Drace!
Nu pornește.
Intră odată, James!
Nu pornește.
- Nu poate decola așa, nu? - Nu.
Doamne!
Hai, mașinuțo! Știu că poți.
Haide, James!
Slavă cerului că pista asta
- ... are 41 km. - Mă bucur.
E mai lungă și decât cea din Furios și iute.
Mult mai lungă.
Trepidează!
Haide!
Da!
Dumnezeule!
James May a prins avionul!
Bun-venit la bord!
- Mersi! - Am reușit!
- Am reușit. Cu toții! - Drace!
- Am făcut ceva! - A fost extraordinar!
Fir-ar! Știu ce...
Am parcat într-un avion care a aterizat.
- Am primit un mesaj. - Ce?
E de la dl Wilman.
Zice: „Vreți cafea? Mă găsiți la poarta BA.”
Bine.
- Înăuntru, nu? - Da.
Deci tot ce am făcut n-are nicio legătură cu această...
- ... călătorie. - Nu.
Și, pe această notă de dezamăgire cruntă, e timpul să încheiem.
Vă mulțumim mult pentru atenție.
Pe data viitoare!
- Cuiva o să-i sară muștarul. - Da.
Subtitrarea: Cristian Brînză
Redactor: Robert Ciubotaru