De har kommet for å hente ham. Alle er i fare.
Jeg skal få ham tilbake.
Skal vi ta ham med hjem?
Noe skjedde mellom dem.
Angela Adams finnes ikke lenger.
Dette er en familiesak.
Cheryl, du vet hvordan dette fungerer.
Jeg må gjøre ting jeg ikke kan snakke med deg om.
Når sees vi igjen?
Hæren brenner ned stedet.
- Em, du kan ikke bli her. - Jeg må.
Broren min er borte.
De to amerikanerne du tok med hit,
de er i USA og jobber med
ordrene dine om å uskadeliggjøre trusselen vi står overfor.
Dere vil be meg om å hjelpe dem.
Det stemmer.
- Går det bra? - Ja.
Uansett hva dere ønsket, kom dere mye nærmere enn Pavlovitsj likte.
Det største problemet er at Emilys livline ligger død der borte.
Jeg er som et barn.
Og alt er nytt.
Jeg hører hva de sørgende sier om deg…
…men det betyr ingenting.
Et språk jeg burde kunne,
men ennå ikke forstår.
Jeg føler deres ærefrykt.
Jeg føler deres lojalitet.
Deres kjærlighet.
Men ordene er bare lyder.
Bevegelsen av luft.
Så jeg skal si farvel på min egen måte.
Slik jeg sa farvel til henne.
Jeg kjenner deg ikke.
Det vil si, jeg vet ikke hvilke ting ved deg
man kan hevde er viktige for å beskrive deg.
Det er kanskje en annen måte å vite det på.
En mye eldre måte…
fra da alt vi kjente til var det dype, mørke havet.
Sanser, glemt for lenge siden.
For i et øyeblikk å føle en annen passere usett.
Og vite om det er noe å frykte,
noe å kjempe imot,
eller noe mer sjeldent.
Å holde fast den tingen i mørket…
…så lenge du kan.
Jeg vet at du er alle de tre tingene for meg.
Like splittet av et svar som av et spørsmål.
Jeg er takknemlig for at vi passerte hverandre i mørket.
Selv om det bare var et øyeblikk.
Så jeg blir her til bitene er samlet.
Hvor enn du er,
hvor enn du skal,
når du ser henne…
vær snill mot henne.
Jeg tror hun var like knust som oss,
og gjorde det hun kunne.
Fortell at jeg fant veien hjem.
Hva sa du til ham?
Jeg sa at Tarik elsker ham
og vil holde ham trygg…
men at han vil være veldig redd.
Og føle seg veldig alene.
Og det vil gjøre vondt.
Det er ikke bra å lyve til et barn.
Ikke når sannheten er viktig.
Og ikke når du forventer at de skal bli
voksne som du vil kunne se i øynene en dag.
Alt det er sant.
Tarik vil beskytte ham.
Han elsker ham.
Jeg håper…
…på den andre siden av dette,
at du får sjansen til å bli kjent med ham.
Dere er like på så mange måter.
Hva?
Jeg er veldig alene.
Jeg trenger en rørlegger.
Du sa om 30 minutter, det var for to og en halv time siden.
Ja, jeg prøvde det.
Nei, jeg prøvde det også.
Jeg vet du prøver å hjelpe, men det er noen ting
som jeg trenger at et menneske er til stede for.
Cheryl?
Harold?
Herregud.
Beklager at jeg ikke ringte.
Hvem snakker du med?
Herregud. Vent.
Nei, ikke deg.
Jeg må gå, men kan du få rørleggeren hit?
- Nei. Vent. - Hva?
Si at han ikke skal komme. Vi må snakke.
Nei, si at vi fant ut av det. Ja, så ha en fin kveld.
Hva skjer?
Jeg må minne deg på noe som du allerede vet.
Hvorfor må du…
Mitt andre løfte. Det jeg avla rett etter bryllupet vårt.
At jeg aldri skulle ta med meg jobben hjem.
At det aldri skulle påvirke familien.
Men det har skjedd ting
som jeg ikke kan fortelle deg om.
Det er mer komplisert enn det noen gang har vært.
Går det bra med Angela?
Jeg tror det, ja…
men hun er ikke med meg.
Hun er i Afghanistan.
Hun er i fare. Og akkurat nå er jeg det også.
Du må hente flukt-bagen til deg og Henry.
Jeg vil dere skal bo på hotell noen dager.
Harold…
Dere vil være trygge der. Jeg må bare være forsiktig.
Henry er ikke her.
Hva? Det er sent. Hvor er han?
Henry bor ikke her lenger.
- Hvem er… - Det går bra.
- De er med meg. - Med deg? Hvem?
Hva mener du, hvor er Henry?
Harold!
Du skulle vente til jeg hadde sagt det.
Jeg hadde ikke dekning. Jeg kunne ikke vente.
En dødsone.
Det er vanskelig nok å nå henne. Jeg kan ikke vente.
- Vi må advare henne. - Nei.
Du har rett.
Dette er Angelas far.
Så hyggelig.
Ingen navn. Det er best uten navn nå.
Fortsett å ringe. Et øyeblikk, så må vi dra.
Bilen bør ikke stå utenfor lenger enn nødvendig.
Jeg trenger fortsatt klesskift.
Ta det du vil ha. Opp i andre.
Første dør til høyre.
Opptatt Emily
USAS HÆR HARPER
Hva er klokken der?
Morgen.
Det er vanskelig å nå fram. Det er så langt unna alt.
Vi rotet det til.
Hun må komme seg ut.
Hva skjer med ham?
Hvem?
Morgan.
De ansatte finner ham i morgen tidlig, og da bør vi ikke være i nærheten.
Jeg vet det. Jeg kjente ham knapt.
Hvordan skjedde dette?
Jeg vet ikke.
Hva tror du, da?
Jeg tror han…
…var på sporet av noe.
Jeg tror Pavlovitsj prøver å kontrollere Hamzads mineralforekomster.
Ja.
Bote kom for nær.
Pavlovitsj trengte ham ut av veien, men…
Men?
Det å drepe gamlingen og gjøre det på amerikansk jord.
Tilbakeslaget etter det blir…
Det er ikke noe man gjør for å tjene penger på mineraler.
Det er noe som foregår som vi ikke forstår ennå.
Hva mener du?
"Henry bor ikke her lenger."
- Ikke si at du sendte ham… - Han er hos Curt og Lois.
Faen, Cheryl.
Han blir der en stund. Det er best for ham.
- Han er… - Beklager.
Jeg spurte deg rett ut: "Ses vi igjen?"
Jeg spurte deg rett ut: "Er du sikker vi får se Angela igjen?"
- Og du svarte meg ikke. - Jeg kunne ikke svare.
Jeg klandrer deg ikke. Jeg saksøker ikke.
Jeg gikk med på å følge reglene, å leve uten svar. Jeg meldte meg på dette.
Jeg drar ingen steder.
Men Henry er bare en liten gutt.
Han sa ikke ja til dette.
Jeg møtte Angelas far for første gang,
og jeg får ikke vite hva han heter?
Henry må kunne stille spørsmål og få svar.
Og akkurat nå…
Jeg elsker deg, Harold, og det gjør vondt å si dette,
men akkurat nå kan vi ikke gjøre det for ham.
Curt og Lois er drittsekker.
For oss. Ikke for ham.
De er også besteforeldrene hans.
Før var det lettere å late som om jobben stoppet ved dørstokken.
Vi slapp Angela inn fordi…
Jeg vet ikke hvorfor.
Da vi innså at vi hadde gjort et unntak, passet hun med oss.
Og med Chip.
Men nå…
Jeg prøver veldig hardt, Harold.
Men jeg drukner i et fravær av svar.
Angela Adams er oppdiktet.
Faren hennes,
mannen der oppe,
har vært oppdiktet helt siden jeg traff ham i byrået.
Hvis du vil at jeg skal slutte, si det nå.
Er dette henne?
Hva?
Dette er Emily.
Ja.
- Visste du at det var sånn? - Ja, jeg visste det.
Vi måtte ta høyde for å bli avslørt. Ting å ikke si.
- Men hun sa… - Nei. Jeg mener sånn.
Hun er en del av familien.
Du sto ham nær en gang også, ikke sant?
Ja.
Var det ikke vanskelig?
Å stå utenfor?
Å kutte kontakten var en del av avtalen.
"Avtalen"?
Ja, avtalen mellom Abbey og meg.
Rent brudd.
Han var den siste forbindelsen. Da den ble kuttet, var vi fri.
Hun og Em var alt båndet jeg trengte.
Det er forskjell på å trenge og å ville.
Faen.
Harold! Hva faen?
Sprut fra varmtvannstanken. Det kortsluttet.
Ringer Emily
- Den du… - Kom.
Hvert minutt vi er her, er ett minutt til bilen står der.
- Pappa? - Et øyeblikk.
Pappa?
Harold, kom hit.
- Hallo? - Emily?
- Ja. Hallo. - Ja.
Bli hvor du er. Vi må ikke miste kontakten.
Kan ikke love noe, jeg hører deg.
Hør her, Em.
Morgan Bote er død.
Vi fant ham, vi presset ham,
vi fikk ham ikke til å gi etter ved første kontakt.
Omtrent en time senere ble han snikmyrdet.
- Hva? Av hvem? - Det er en lang historie.
Er du ok?
Ja, jeg er ok. Harold har det bra.
Jeg er her, jenta mi.
Men hør, Emily,
du må komme deg ut derfra.
Pappa…
Vi vet begge hva som er på vei. Jeg kan ikke beskytte deg.
Pappa, de er her.
Faen. Greit.
Vi har vakter i passet, og de går inn nå.
- Hvor mange menn? - Hvem? Hæren eller…
Nei, dine menn. Hvor mange er de?
Jeg vet ikke. Kanskje 20.
Det er ikke nok til å holde dem. Du må komme deg ut.
- Jeg kan ikke gjøre det. - Du kan, Em.
Nei, det kan jeg ikke. Definitivt ikke i dag.
Herregud.
Han er død, pappa.
Hvem er død?
Faren min.
Han døde av skadene, vi begravde ham i morges.
Går det bra?
Ja.
Hvem har dere klart å evakuere så langt?
Bare noen få. Men dette skjedde fort.
Hvem er igjen? Familier?
Ja.
Barn?
Ja.
Ok, vent litt.
De er gjennom passet. De er på vei opp hit.
- Vi beveger oss. - Ikke legg på.
Nei, jeg skal ikke det. Bare et øyeblikk.
Jeg er ved sørbrønnen. Vi drar tilbake for å omgruppere.
Jeg kommer tilbake når vi er inne, ok? Bare vent.
Er lyden av?
Ja.
- De tunnelene du snakket om… - Ja.
er de lange nok til at de
- kan komme ut den veien? - Det er det de prøver.
- Hvordan vet du det? - Jeg vet det, Harold.
De har barn med seg. Jeg vet ikke hvordan det skal gå.
Vi må begynne å ringe.
Hvem skal du ringe?
Det er folk vi kan ringe.
- Som jeg kan ringe. - Hvem?
Vi mistet henne.
Vi var i en park.
Jeg snudde meg, og hun var ikke der. Abbey trodde jeg hadde henne.
Hun var…
Hun var liten. Hun bare gikk sin vei.
Vi fant henne like etterpå. Hun kom ikke så langt.
Herregud, den følelsen.
Jeg har kjempet i kriger så mørke at ingen ga dem et navn.
I hele mitt liv har jeg aldri opplevd noe lignende.
Jeg sverget å aldri la det skje igjen.
Jeg husker ikke at jeg sa det høyt,
men jeg husker Abbeys ansiktsuttrykk,
så jeg må ha sagt noe.
Og dette lille smilet.
Jeg visste ikke om hun lo av meg…
…eller syntes synd på meg.
For hvor overrasket ville jeg bli
når dagen endelig kom.
Vi pleide å miste Chip hele tiden.
Han dukket bare opp i andre hus i nabolaget.
Alle i gata spøkte med hvorfor vi ikke satte en bjelle på ham av ren høflighet.
- Han likte hundene. - Ja.
Og vi hadde aldri en.
Men han elsket hundene.
Pappa?
Ja, jeg er her. Hva skjer?
Jeg har bare et øyeblikk.
De bryter seg gjennom. De er ikke langt unna.
Hva med tunnelene?
De bryter seg inn i tunnelene.
Hvordan kan de gjøre det?
Jeg vet ikke. Vi prøver å barrikadere dørene…
Det er noe jeg vil si.
Er Harold der?
Ja, jeg er her. Cheryl er her også.
Beklager at dere må gå gjennom dette igjen.
Ingen av dere fortjener det.
Du skal vite at jeg ikke klandrer deg for det du gjorde.
Pappa?
Ja.
Kan du skru av høyttaleren?
Ja. Jeg er her.
Du må gjøre noe for meg.
Hva er det?
Du må akseptere dette.
Hvorfor dette skjer.
Hvorfor dette skjedde.
Jeg fant noe her.
Denne familien er viktig for meg.
Det er virkelig sant.
Og dette er heller ikke en avvisning av deg eller mamma.
Lov meg at du aksepterer dette.
Du må ikke hate dette resten av livet.
Eller hate meg for dette. Eller denne familien.
Jeg ber deg akseptere at dette er noe jeg ønsket.
Kan du gjøre det?
Faen. Faen.
Nei, vent!
Nei…
Jeg burde ha stoppet henne.
Hvordan kunne du det?
Ut fra det du fortalte meg,
så var dette noe hun følte hun desperat trengte.
Jeg burde ha stoppet henne.
Hva om du hadde det?
Hvordan kunne hun…
…stole på deg?
Jeg burde ha stoppet henne.
Vi må dra.
Ikke ennå.
Hvorfor ikke?
Du hørte det også, ikke sant?
Ja.
Jeg vil vite hva som skjedde.
Jeg vil ha svar.
Jeg vil ha dem nå.
Ja.
Zoe?
Ja?
Vi går til bilen.
Vi tømmer bagasjerommet.
Kan du ta med kona mi på kjøkkenet
og distrahere henne litt?
Selvsagt.
Hva mente du med "hørte du det også"?
Hva hørte du?
På telefonen.
Etter at de kom inn og skjøt, snakket de ikke dari eller pashto.
De snakket russisk.
Hva betyr det?
I samtalene dine med Morgan Bote,
nevnte han noen gang at Pavlovitsj hadde tilgang
til en hær av leiesoldater?
Er du på innsiden eller utsiden?
Unnskyld?
De på innsiden vet.
De på utsiden lurer på hva de på innsiden vet.
Jeg må spørre, hvor er du?
Jeg vet faktisk ikke.
Enten er du inne og har ikke hjerte til å si det,
eller så er du ute og de ikke har hjerte til å si det.
Jeg tror kanskje jeg er i en overgangsfase.
Morsomt.
Takk.
"Jeg klandrer deg ikke for det du gjorde."
Det er de siste ordene jeg vil høre fra
en som tilbrakte hver ferie i ti år hjemme hos meg.
Og det er stor sjanse
for at jeg aldri vil få vite hva hun snakket om.
Det er ting som følger med det å være en partner i et hus.
Ting du omfavner, ting du aksepterer,
ting du undertrykker,
ting du kjemper mot inni deg selv.
Det har alltid vært rettferdige kamper hos oss, tror jeg.
Harold krevde det av sitt yrke, han krevde at det skulle behandle meg rettferdig.
For en latterlig ting å høre meg selv si det nå.
Jeg ble bedt om å distrahere deg.
Jeg vet det.
Jeg vet bare ikke fra hva.
Vet du…
Kjente du Morgan Bote?
Ja. Han var en venn av Harold.
Hvordan det?
En russer ved navn Pavlovitsj beordret ham drept
for å beskytte en forretningsavtale i Afghanistan.
Han kan også…
Han kan ha sendt leiesoldater til Afghanistan for å beskytte avtalen.
De som drepte Emily, var hans menn.
Han får ikke vite noe.
Det vet du.
Vi har ingenting akkurat nå.
Alt han vet, vil jeg ha ut av ham.
Dette er det jeg gjør… Det er jobben min. Du vet det, ikke sant?
Nei.
Ikke sånn.
Jeg må gjøre dette…
…alene.
Jeg trodde aldri du ville komme hit.
Ikke for å besøke romaskinen jeg sa ingen ville bruke.
Angela er borte.
Du bør slutte å kalle henne det.
Hvorfor ikke?
Du er fantastisk.
Sa du ikke til mamma at navnet var oppdiktet?
Hvorfor må du hele tiden krangle med meg?
Jeg vet ikke.
Den neste delen blir vanskelig for deg.
Alle historiene du har bygget opp, faller fra hverandre samtidig.
At du kunne hindre arbeidet ditt i å følge deg hjem.
At ved å holde oss adskilt, kunne du holde oss trygge.
At du aldri kunne avsky oss for innsatsen vår.
Det er ikke rettferdig. Du vet at det ikke er sant.
En historie er nyttig.
Men før eller senere må sannheten
komme fram i lyset.
Det var alltid en del av deg som ble igjen ved dørstokken.
En del jeg ikke vet om jeg har møtt.
En del som vil komme tilbake nå.
Det beste jeg har ønsket å bli, var faren din.
Det jeg rotet til, rotet jeg til.
Jeg virkelig prøvde.
Jeg vet det.
Det hadde vært fint å kunne fortelle deg det da jeg hadde sjansen.
Å ta farvel virker som en liten ting å be om i bytte mot all innsatsen.
Noen siste ord for å gi kontekst til det hele.
Jeg fikk ikke det med deg.
Jeg fikk ikke det med henne.
Jeg fikk ikke det med Henry engang.
Siste ord.
Hva er det?
Du var i rommet da det skjedde hos Bote. Ja?
- Ja. - Ja.
Sa han noe til deg før han døde?
Nei, det skjedde for fort.
Gjorde han noe? Var han nær datamaskinen sin eller…
Telefonen.
Han holdt telefonen sin i hånden.
Kanskje han sendte noe.
Hva var det?
Noe han ville sørge for at ikke døde med ham.
Noe viktig i puslespillet som han måtte få i hendene på noen han stolte på.
Til hvem? Til deg?
Nei. Ikke til meg.
Jeg tror jeg vet hvem han ville sende det til.
Hva skjedde?
Han visste ingenting om Pavlovitsj eller Afghanistan eller noe sånt.
Han var bare en ansatt.
Han visste bare at han hadde en jobb han ikke klarte å fullføre.
Morgan Bote var ikke hans eneste mål.
Hvem var hans andre mål?
Du.
- Meg? Hvorfor? - Hvorfor?
Og meg.
Og Dixon-familien.
Marcia og Henry.
Hvorfor?
Vet ikke.
Hamzads advokat ville fortelle deg noe, noe hun var redd for å si på telefonen.
Kanskje hun vet.
Noe Pavlovitsj ikke vil at vi skal vite.
Sannsynligvis.
Noe som vil skade ham om det kommer ut.
Sannsynligvis.
Da drar vi til London.
Faen ta ham.
Jeg vil skade ham.
Vil ikke du?
Jeg forstår nå.
Hva som skjer, hva som står på spill.
Kanskje ikke alt, men nok.
Men…
Men du,
jeg føler at jeg forstår deg mindre enn jeg noen gang har gjort.
Jeg må gjøre dette.
Det er bare et par dager på hotellet for å være sikker.
De kommer sikkert til å be deg om å passe de jævla hundene.
Men det er opp til deg.
Hjelp meg å finne ut av dette når jeg kommer tilbake.
Hjelp meg å finne en bedre måte å få alt dette til å fungere på.
Jeg skal prøve.
Virkelig prøve.
Du burde dra.
- Blir du ikke med? - Nei.
De får deg trygt til hotellet.
Jeg skal bare sørge for at alt er ryddet opp før jeg låser.
Ja.
Oversatt av: Tore Aasheim