Ursäkta?
Är det här de dödas land?
Vart är ni på väg?
Det är som om de dras framåt av nåt.
-Sluta, Pan. -Vad gör han?
-Det var det här vi väntade oss. -Var är allas dæmoner, då?
Alla världar har inte dæmoner. Hoppa ner i min ficka, bara.
Vissa här borde ha dæmoner, men de har inga.
-Är allt bra med honom? -Han mår bra.
Det verkar inte så.
-Har du sett det där förut? -Nej.
Har vi hamnat fel?
Det här måste vara rätt. Det måste vara här. Kom.
Stopp där!
Halt!
Åh! Hejsan. Så trevligt att ses igen.
Var vänlig och meddela kardinalen att mrs Coulter är tillbaka.
Bra. Det här är bra.
Nej, nej. Stopp! Stanna, allihop!
Ni.
Ja, jag talar med er!
Ni är inte döda.
Det var ett misstag. Vi blev jagade och råkade bara hamna här.
Om ni inte är döda är ni inte välkomna.
Hör på. Vi har rest långt. Jag måste hitta min vän innan det är för sent.
Först blev du jagad och nu söker du vänskap?
Det finner du inte här, lögnhals.
Gå till väntrum 32. Där ger ni dem den här.
Hur länge ska vi vänta?
Tills ni dör, förstås.
Gå!
Vad står det?
Det här måste vara rätt ställe.
Vi måste hitta vattnet och ta oss över.
Ni fick väl inga men efter vårt förra möte?
Jag försökte bara skydda min dotter.
Ni hade ju så mycket att säga sist vi sågs.
En massa vackra ord om flykt, dumhet och misstag.
-Det var kardinalens ord, jag vet. -Fader ordförande.
-Ursäkta? -Han är inte kardinal.
Han är fader ordförande.
Och det var inte hans ord, utan mina.
Javisst. Jag har sett besatthet som er förr.
Har ni det? Det tror jag inte.
Jag tror inte att ni förstår er på tro.
Ni är mycket ung, fader Gomez.
Trodde ni inte att vi visste att ni skulle komma tillbaka hit?
Där ni hör hemma.
Det är väldigt svårt att bedöma vad Magisteriet vet och inte.
All denna tro tycks alltid komma i vägen.
-Vem? -Fader Gomez.
-Jag har... -Det är jag, Hugh!
Eller lystrar du bara till "fader ordförande" nu?
Se så, släpp in oss!
Kom in.
Varsågod.
Mrs Coulter.
Ska pojken stanna?
Tack, fader Gomez.
Så bra. Då var vi på tu man hand.
-Du är givetvis gripen. -Vilken besvikelse.
-För överlagt undanhållande... -Sluta nu, jag vill hjälpa er.
Du har hindrat oss från att hitta Eva.
Låt mig prata klart.
Jag kom hit frivilligt.
Så fort jag kunde fly från Asriels fängelse gjorde jag det.
Titta på mina kläder, Hugh.
Jag tog med en av hans uppfinningar som dina forskare lär dregla över.
-Det enda viktiga är barnet. -Mitt barn.
Alethiometern förklarade tydligt vem hon är och vad hon kan innebära.
Skadar du fortfarande dig själv?
Jag såg till att du blev kardinal.
Det var för att få ditt förtroende. Men i utbyte har du förrått mig.
Har jag förrått dig?
-Hon är synden! -Nej.
Hon kan bli det, och jag var inte ovetande om det.
Jag hade en egen lösning.
-Nej! -Jag skulle skydda henne.
-Föraktliga lögner! -Sen kom du och förstörde allt!
Vilken fara trodde du att du skyddade henne från?
Eden föll inte när Eva skapades, utan när hon blev frestad.
Nånstans där ute finns en frestare. En orm.
Jag skulle se till att de inte möttes.
Jag hade henne. Jag hade pojken. Jag hade allt.
Sen kom dina soldater och skrämde bort dem.
Jag förmodar att Fra Pavel har berättat om en kniv.
Ett så mäktigt vapen att det skulle kunna döda själve Auktoriteten.
Jag har haft sönder den kniven.
Det var jag som tämjde den.
Så underskatta inte vad jag fortfarande kan göra för dig.
Ge mig förtroendet att bli din rådgivare igen.
Fokusera på de strider som måste utkämpas-
-och överlåt Lyra och hennes frestelse åt mig.
Söker Asriel fortfarande aktivt efter flickan?
Hon har aldrig varit särskilt intressant för honom.
Kniven lockade honom.
Men nu när den är bruten ser han bara sitt krig.
Och så som han slåss, Hugh, det är...
...fasansfullt.
Jag tror att jag såg honom mörda en ängel mitt framför mina ögon.
En ängel?
Kom det en ängel till Asriel?
Ja.
Skadade han ett sånt väsen?
Han skulle skada allt som kom i hans väg.
Han har drabbats av vansinne, och det var därför jag kom hit, Hugh.
För att ge dig vad jag kan.
Då står du på vår sida i striden? Mot Asriel?
Mot Stoft?
Tvivlar du på mig?
Din fromhet kan vara svårtolkad, Marisa.
Du har mitt sinne...
...min kropp och min själ.
Och jag tackar Auktoriteten själv...
...för att det är du som leder Magisteriet, inte kardinal Sturrock.
Han kunde aldrig motstå frestelser. Men du...
Din avhållsamhet är storartad.
Kom ihåg vad vi gjorde ihop.
Våra liv är sammanflätade.
Era papper.
Gå till väntrum 507.
-Ett väntrum till? -Nej, inte ett väntrum till.
Väntrum 507. Fem-noll-sju.
-Det är huvudinformationen. -Var ligger det?
Fråga bara. Alla väntar, precis som ni.
Era papper.
-God kväll. -Till er. En fredsgåva.
Och vad är det, exakt?
En hopfällbar bur?
Det var så vi hittade er.
En vänlig gåva.
Säger ni det?
-Mor. -Hon hjälpte så gärna till.
Ja, det är klart.
Hon var alltid så elegant.
God dag, mrs Coulter.
Det är det som är problemet med insekter. De tar sig in överallt.
Jag är ert minsta problem.
-Skickade han dig? -Ja, jag följde med er i farkosten.
Är du här för att spionera eller hjälpa till?
Vad är din plan?
Så att Asriel kan få veta allt? Knappast.
Nej, min magnetstensresonator blev skadad under er flykt.
Intressant. Då är det i själva verket du som behöver mig.
Ni har för avsikt att döda dem innan de dödar Lyra.
Och om de dödar er först?
Ni tar en väldig risk för egen del.
Vad vet du om det här stället? Vad har du sett?
Kom igen, du har inget val.
Utan mig, ingen intentionsfarkost-
-och utan den kan du inte återvända till Asriel.
Vad har du sett?
Jag har följt efter fader Gomez.
Han verkar särskilt intresserad av ett visst rum.
Ska vi fortsätta? Det känns som om vi ska det.
-De stirrar, eller hur? -Ja, de stirrar och är tysta.
Det känns som en skräckfilm.
Varför skulle man vilja se en film som gör en skräckslagen?
-Bra poäng. -Jag gillade den med björnen.
Vilka är ni?
Vi är resenärer. Vi ska till de dödas land.
Jaha, då ska vi åt samma håll.
Vi är bortkomna, och du verkar någorlunda vänlig.
Vi måste få veta vilka regler som gäller.
Okej. Ni kan komma in.
Tack.
Då så.
Presentera er.
Hej, jag heter Lyra. Det här är Will.
Vi ska inte störa mer än nödvändigt.
Vi letar efter min vän. Han är i de dödas land.
Vi vet inte om det här tillhör det eller hur vi kommer dit.
Så om nån av er kan berätta nåt skulle vi vara hemskt tacksamma.
Deras Död vet väl vart de ska?
-Larissa. De behöver hjälp. -De borde inte behöva hjälp.
Fråga er Död.
Vi har ingen, för vi är inte döda.
Okej. Slå er ner.
Ni är väl inte heller döda? Alla ni i väntrummen?
Vår Död finns i närheten och vägleder oss.
Vi skulle välkomna den, vi är redo, men...
-...den är inte redo att ta oss än. -Vad är en Död?
De vet ju ingenting.
Alla har en Död.
Den följer med oss överallt, hela livet.
-Är inte det läskigt? -Inte alls, vännen. Det är naturligt.
I ögonblicket man föds...
...kommer ens Död till världen med en.
Och det är vår egen Död som leder oss ut.
Det finns kärlek i det.
-Kan ni se vår Död? -Nej.
Bara vår egen.
När man är redo sägs det att det är jättefint.
Döden säger: "Lugn bara."
"Var lugn, mitt barn. Följ med mig nu."
Och då följer man med, till båten och båtkarlen.
Det var det jag såg i drömmen. Det är dit vi ska.
Ni kommer inte dit utan er Död.
-Säg var det är, så slutar vi störa. -Vi vet inte var det är.
Eller vad som finns på andra sidan. Ingen vet, för ingen kommer tillbaka.
Enda sättet att ta sig över vattnet och in i de dödas land-
-är med er egen Död.
Bjud in dem, i vänlighet och vänskap.
Då kommer de.
Frukost.
Jag har inget behov av frukost. Jag måste be.
Var är kapellet i den här fästningen?
Ni förväntades stanna på ert rum, mrs Coulter.
Nej, jag måste till kapellet och ångra mina synder.
Ni kan be i ert rum lika gärna som i ett kapell.
Nej, Auktoriteten talar tydligast till mig i sitt eget hus.
Om ni vill gå till kapellet måste ni vänta till er tid.
Jaha. Tusan. Måste jag?
Men nu när jag är här kan jag väl få se mig omkring?
Nej, de är inte särskilt spännande.
-Om ni inte slutar... -Så gör du vadå?
-Jag hämtar hjälp. -Bra.
Alla behöver vi hjälp ibland.
Se så.
-God morgon. -God morgon.
Dr Cooper!
Så fantastiskt och oväntat att ni fortfarande arbetar!
Det är faktiskt fantastiskt att se att ni fortfarande lever.
Jag utgick nog tyvärr från att så inte var fallet.
Hugh MacPhail plockar upp de bästa ur min papperskorg.
Så, vad jobbar vi med här?
-Det här är hemligt, mrs Coulter... -Dr Cooper.
Ni har alltid varit så vänlig mot mig.
Ni har ingen anledning att sluta nu.
Och ni...var alltid vänlig tillbaka.
Och kardinalen...
Fader ordförande och jag döljer ingenting från varandra.
Så oroa er inte.
Det här är en resonanskammare av nåt slag, eller hur?
Intressant.
Ni har återanvänt delar av dæmongiljotinen.
Mer än så, faktiskt.
Varför arbetar ni fortfarande med den?
Och...
...den här.
Vad läser den av?
Den läser av nånting som gör att den kan...
Dr Cooper...!
Bygger ni en bomb?
-Ni förstår inte! -Jo, det gör jag.
Jaha, den är styrd på nåt sätt.
Vad är det som styr den?
Auktoriteten.
Men det är ju inte sant, eller hur?
De är här, för mig. Inte er. Men det visste ni redan.
Vilka fascinerande omständigheter vi befinner oss i.
Gomez.
Vad gör du, Lyra?
Hon sa att vi måste bjuda in vår Död.
Om jag är i samma sinnesstämning som när jag tolkar alethiometern...
-...kanske hon kommer. -Var försiktig.
Vänta. Kan vi prata om det här?
-Om vadå? Vi har redan bestämt oss. -Jag vet, men att kalla på Döden?
-Vet du ens vad det innebär? Nej, men vi är ju här nu.
Vi kanske inte borde göra det här.
Men vi ska göra det. Det är därför vi är här.
Det är inte för sent att vända om. Med kniven kan vi hitta hem igen.
-Du var ju på min sida. -Är jag inte vid din sida?
Ingen av er verkar förstå.
Jag fick aldrig ta farväl av Roger. Jag fick aldrig säga förlåt.
Jag vill bara ställa så mycket jag kan till rätta. Även om jag måste dö.
Lyra...
Hon är här.
Du är min Död.
Ja.
-Har du kommit för att hämta mig? -Du bad mig att komma, så jag är här.
Jag måste prata med henne ensam.
Jag ser inte vem du pratar med.
Nej, det är klart. Hon är ju min.
Följ med mig.
Jag kommer tillbaka. Oroa dig inte.
Auktoriteten...
Tack för att du besvarat mina böner.
För att du har skänkt mig medlen jag behöver för att vinna kriget.
Endast genom din kärlek...
...och din vägledning...
...kan jag finna styrkan för att göra det som krävs.
För att leda oss till frälsningen.
Följ efter honom.
Hårlocken. Är vi säkra på att den är barnets?
Fra Pavel är säker.
Räcker det, dr Cooper?
Gott och väl.
-Hur snart kan det vara klart? -Om några dagar.
Tack, fader Gomez. Ni kan gå.
Är ni helt säker på att bomben, när den sätts i rörelse, hittar flickan?
Varje individ är unik.
Vi har koder i oss, anbariska vibrationer.
Vi använder dessa för att ställa in målet.
Håret, var det än är, vill bli helt.
Den kommer att söka målet skoningslöst.
Oavsett var flickan befinner sig?
Vilken värld hon än befinner sig i, ursäkta det kätterska uttrycket...
...bör bomben finna Lyra.
Är du kvar?
Du kommer och går hela tiden.
Jag är alltid här. Jag har följt dig hela ditt liv.
Jag är en trogen vän som har gått vid din sida-
-varje ögonblick av ditt liv.
Jag känner dig bättre än nån annan.
Det är inte sant.
Jag känner dig bättre än du känner dig själv.
Vi måste sluta en överenskommelse.
Jag vet inte om jag kan det.
Jag vet att jag inte är avliden, men jag måste till de dödas land.
Jag måste träffa nån där och sen ta mig tillbaka.
Hjälper du mig?
Tids nog kommer du till de dödas land utan ansträngning.
Utan risk.
En trygg och lugn resa.
Det finns ingen anledning att skynda dit.
Men jag måste.
Will också.
Vi har båda mist personer för tidigt och har saker att gottgöra.
Alla önskar väl att de fick återse dem som har gått vidare.
Varför ska det göras undantag för er?
Därför att...
...om du har varit hos mig i hela mitt liv...
...så visste du att frågan skulle komma.
Och om du verkligen har funnits där, så vet du svaret.
Jag har följt dig. Jag har sett dina val.
Såg du honom dö? Roger?
Ja.
Jag vill inte vara exceptionell.
Förr kanske jag ville det.
Mina föräldrar... Det är det enda de bryr sig om.
Men jag vill bara vara god. Jag vill bara hjälpa nån.
Roger behöver mig, och jag fanns inte där förra gången han behövde mig.
Se på mig.
Se in i mitt hjärta.
Hjälp mig.
Jag blir din vägvisare, Lyra Silvertunga.
Jag visar dig vägen in.
Men när du väl är där...
Den andra sidan är inte min plats.
Så när du vill ta dig därifrån måste du klara av det själv.
God morgon.
Vänta. Vänta!
Du är tillbaka.
-Är hon fortfarande...? -I närheten? Ja.
Vad sa hon? Kan hon se min Död?
-Du kan väl inte se hans Död? -Nej. Det kommer inte han heller.
Man ser inte sin Död förrän man är redo. Förrän tiden är inne.
Bara du kan se din Död, när tiden är inne.
Min Död ska visa oss till vattnet, om du är redo.
-Är jag redo? -Jag hoppas det.
Jag behöver dig.
Du tar med mig till så schysta ställen, vet du det?
Skål.
Vad har vi kvar att göra?
Ni kom hit för att skydda henne men gav dem stubintråd till en bomb.
Arrogans.
Ren arrogans. Jag underskattade dem.
Vi måste härifrån. Och återvända till Asriel.
-När han får veta vad de gör... -Vad gör han då?
Han kanske...
-Han kommer att ingripa. -Säger du det?
Du hade rätt.
Jag kom hit för att döda dem innan de dödar henne.
Och jag tänker inte låta dem få en ny chans.
Vi har redan oskadliggjort deras bomb.
-Vi måste ta oss tillbaka. -Nej.
De hittar bara ett nytt sätt, och sen ett nytt, och sen ett nytt.
Det här måste upphöra nu.
Vi måste hitta intentionsfarkosten.
Vad är er intention?
Förintelse.
Du saktar ner för varje steg, märker du det?
-Det är inte för sent att ändra sig. -Jag vill inte ändra mig.
Mamma brukade säga: "Inget är gjort förrän man gör det."
Du behöver inte följa med. Jag kan åka ensam.
Jag letade inte i flera månader för att vinka av dig vid helvetets port.
Det är inte helvetet. Det ser ut lite som det, men det är inte det.
-Är du helt säker på det här? -Ja.
Ibland hamnar man nånstans och glömmer hur.
Jag vet hur jag hamnade här, Will.
Tänk om vi inte kommer tillbaka?
Då har vi dött för en viktig sak.
Följ mig.
Fort.
Stopp där! Hallå!
-Halt! -Stanna!
Hitåt!
Intentionsfarkosten är här framme.
Här är hon!
Trodde du inte att du var bevakad?
Du har inget val, Marisa.
Tänker du ändå döda henne?
-Oavsett vad jag gör? -I den frågan...
...har jag inget val.
Då har jag nåt att säga.
Jag vill ställas inför rätta för mordet på kardinal Sturrock.
Ett mord som jag planerade med er fader ordförande-
-en man som syndar med varenda cell i sin kropp.
Lögnare.
Du vet att jag talar sanning.
Och jag ska säga samma sak inför Konsistoriella disciplinnämnden.
Du har inga rättigheter här!
Du är en lättsinnig kvinna som vill ha det du inte kan få.
Din make mördades av din älskare, kättaren Asriel.
Och din oäkta dotter försummades tills hon blev synden själv.
Jag har förändrats. Det har inte du, Hugh.
-Du måste stoppas. -"Hugh"? Vem är denne Hugh?
Jag är din fader ordförande.
Du ska tilltala mig som "fader ordförande"!
Eller "Ers nåd".
-Är det förstått? -Ursäkta mig?
Är det honom ni är lojala mot?
Inte riket där ovan?
Inte mot sanningen, utan makten?
Ni gör mig besviken, fader Gomez.
-Ta ut henne härifrån. -Nej. Nej, ni får inte.
Kallar du dig "helig"?
Hur tror du att din Auktoritet betraktar dig nu?
En hatisk man omgiven av hatare som dyrkar dig.
Svin i prästkläder!
-Få tyst på henne! -Vidriga...
Detta är ditt sanna jag.
En osammanhängande, känslosam kvinna.
Varför skulle nån tro på dig? Du kan ju knappt få ur dig en vettig mening.
Men vilken skönhet.
Sån sann, förförisk skönhet.
Nu ska jag ge din skönhet vad den alltid har saknat.
Behag.
Jag vet inte hur du lyckades ta håret från oss.
Men du tog inte allt.
Vi har kvar tillräckligt för våra syften.
Och när vi skär av din dæmon...
...kommer du att bli kulan som dödar Lyra Belacqua.
Som räddar oss alla från synden.
Bär ner henne i källaren. Och för hennes dæmon till mig.
God kväll.
Jag är hemskt tacksam över att ha er här.
Lämna alla ägodelar och kliv ombord.
Kommer han att förstå?
-Vi behöver passage över vattnet. -Jag beklagar.
En i ert sällskap är inte i skick att resa nu.
Bara en?
-Nej, det... -Vi måste följa reglerna.
Tråkigt, men nödvändigt. Ingen passage. Inte för honom.
-Men han är jag. -Om du följer med måste han stanna.
Ni förstår nog inte. Om vi skiljs åt dör vi.
Är det inte det du vill?
Nej, det är inte rättvist. Jag lämnar ju ingen del av mig.
Jo, det gör du. Absolut.
Det är olyckligt för henne att kunna se och tala med delen hon får lämna.
Du känner inte av det förrän ute på vattnet, och då, på gott och ont-
-är det för sent att göra nåt åt det.
Men alla måste lämna den delen av sig själva här.
Reglerna är tydliga.
Vi ska med båten. Oroa dig inte.
Du lyssnar inte, Lyra. Vi får inte.
...underhålla er på färden.
Titta. Han kan följa med. Han får plats överallt.
Vi reser jämt ihop, det är inga problem.
Han kan kliva ombord. Men då stannar båten här.
Är det så här man gör? Jag kan köra.
Endast jag kan köra båten.
Tyvärr.
Vi kan inte skiljas åt. Det går inte.
Pan. Nej! Pan!
Du äventyrar allt.
-När får hon se honom igen? -Det får hon inte.
Hur kan du vara så säker på det här?
Kommer vi tillbaka den här vägen också?
Jag har lotsat miljontals över. Ingen har kommit tillbaka.
Vi ska det.
Ni känner varken Lyra eller mig, men vi hittar ett sätt. Ett annat sätt.
Så visa lite vänlighet, båtkarl. Låt henne ta med sin dæmon.
Det är ingen regel man kan bryta mot.
Det är en lag.
Som den här.
Vi kan inte göra det, Lyra. Vi kan inte.
Jag kan inte luta min hand och få vattnet att rinna uppåt.
Inte heller kan jag ta med hennes dæmon till de dödas land.
Ni blir nog tvungen att göra ett undantag.
Hur många århundraden tror du att jag har färjat folk?
Om nåt kunde skada mig skulle väl det redan ha hänt?
Tror du att alla följer med frivilligt?
Nej, de kämpar, gråter, mutar, hotar och slåss!
Ingenting hjälper.
I min erfarenhet hjälper det att vara munter och tillmötesgående.
Jag är både och.
Jag råder dig att också vara det.
Hur kan du veta att det här är det rätta?
Jag beklagar. Verkligen.
Men om hon ska åka med måste hon göra det ensam.
Jag vill inte lämna dig här.
Vi kan fortfarande vända om.
-Men jag kan inte ge upp. -Jo, det kan du.
Roger, då? Och Sal?
De fick aldrig växa upp.
Men Roger och Sal finns ju inte.
Roger är död och Sal är borta.
Och Lyra och Pan kommer inte heller att finnas. Du lämnar mig här ensam.
Vad ska jag göra?
-Men våra drömmar... -Jag drömde inte dem.
Det var dina drömmar. Jag ville inte ens komma hit.
Det här är ditt val.
-Men vi är ju tillsammans. -Inte om du gör det här.
Snälla...
Jag kan inte svika Roger.
Det är mitt fel att han är död och han behöver mig.
Jag behöver dig också. Varför förstår du inte det?
-Vart ska jag ta vägen? -Jag hittar dig.
Okej?
Jag åker till de dödas land, sen kommer jag tillbaka och hittar dig.
Jag lämnar dig inte, okej?
Jag lämnar dig inte. Inte för evigt.
Will och jag ska hitta ut härifrån och ta oss till Asriel.
På nåt sätt ska du också dit, men jag måste göra det här.
Då har du bestämt dig.
-Du har valt Roger framför mig. -Nej, Pan.
Snälla, gör inte så. Snälla.
Snälla... Det finns inget annat sätt.
Jag måste.
Jag älskar dig.
Bara...gå.
Mitt hjärta!
Text: Hanna Måhl Åsberg Iyuno