ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Можна наступного разу нормальні? Мені 12 за місяць.
Добре.
Млинці у формі мишенят не для 12-річних хлопців. Ясно.
Тато, а можна мені на день народження пейнтбольну вечірку?
Я казав, я не проти,
але потрібно поговорити з мамою, добре?
Вона хоче повести тебе на майстер-клас із гончарства, тому…
Дякую, що дали мені виспатися, хлопці.
-Ага. -Мені було це потрібно.
-Добрий ранок. -Добрий ранок.
-Мамо… -Що?
Тато дозволив пейнтбол на день народження.
Гаразд. Оріоне, я казав, що спочатку потрібно спитати маму.
Ви все псуєте.
-Ненавиджу вас. -Любий.
Він цього хоче. Це ж його день.
А що я скажу іншим батькам? Це ж насилля. І я вже записалася на гончарство.
Годі, люба, вони ж 12-річні хлопці.
Гадаю, інші батьки зрозуміють, що вони хочуть…
Хочуть що? Вчитися вбивати? Годі.
Якби вбивцею ставав кожен, хто грає в пейнтбол,
у колоніях не було б місць.
У колоніях? Ти розумієш, як виглядаєш, коли таке кажеш?
-Ні, Ясмін, а як я виглядаю? -Як старий білий чоловік.
Ну, я 44-річний ірландець.
Тому технічно я справді старий білий чоловік.
Тож, ти права.
І цей старий білий чоловік, який на 100% підтримує реформу щодо контролю зброї,
вважає, що його 12-річному сину можна пограти в пейнтбол із друзями,
бо, на хвилиночку, хлопці люблять грати зі зброєю.
Завжди любили та любитимуть.
Я просто кажу, що не варто їм грати зі зброєю зараз,
навіть із пластиковою.
Гаразд. Добре.
Якщо ти в цьому впевнена, я скажу Оріону, що не вийде.
Але не тому, що він стане вбивцею,
чи через те, що там думають інші батьки,
а тому, що ти його мама,
і ти чудова мама, і я тебе кохаю.
Як і мій великий білий привілей…
Боже. Серйозно, прямо зараз?
Я все чув.
Ви огидні.
-Вибач, хлопче. -Боже.
СВІЖІСТЬ
Каю, Олівере, Саро?
Дивіться. Зараз я розіграю маму…
-Боже, вона його знайде. -Ні!
Ні.
Агов?
Агов? Доброго ранку, народ.
Привіт, мамо.
Снідати будете?
Сара зробила нам яйця в хлібі.
Так вона це назвала.
Справді, Олівере? Прямо зранку.
Де твій тато, Олівере?
Знову втік.
Він має складати намет, коли не користується ним.
Йди у свою кімнату, зараз!
Що ви дивитеся?
-«Життя із Собі». -Це сімейне реаліті-шоу на ютубі.
Вони розігрують один одного. Дуже смішно.
Отже, це Дон, їй 14, а її мама щойно дізналася, що вона вагітна.
Боже. Це жахливо.
Ага. Дон дуже непроста.
Це брехня. Вона її розігрує. Вона не залетіла.
Вона залишила на раковині фальшивий позитивний тест,
щоб мама його знайшла.
Гаразд. Тобто, вони щось типу злих Кардаш'янів?
Нудить уже від багатіїв.
Що? Мамо, їх усі люблять. У них 500 тисяч фоловерів!
Краще б у нас було таке життя, а не це лайно.
Що?
-Код червоний. -У неї місячні.
-Яка ти наївна, мамо. -Я трохи інфаркт не вхопила!
Не віриться, що це зняли на айфон.
Як ти можеш ходити з такими ногами?
Вибачте.
Неясно, що вона думає за цією штукою.
Вони їх для цього й носять? Чи це через китайський грип?
Мамо!
Вони з Кореї.
А маски вони носять, бо засоби для педикюру дуже токсичні.
Ти так кажеш, ніби я в цьому винна.
Ні.
Енн, я тебе попереджала, коли ти сказала, що виходиш заміж,
я казала, що цей хлопець надто молодий і бідний для такої дівчини, як ти.
І він не єврей…
хоча ти могла мене обдурити.
Я завжди казала, що те, що твій батько не єврей,
було моєю найбільшою помилкою.
Але ти хотіла дитину. Твій час спливав.
Мамо, може годі?
Знаєте, я не хочу їх фарбувати. Дякую.
Твої ноги виглядають незавершеними без лаку.
Спробуй мій колір.
Зробіть їй теж тропічний червоний. Так?
Тропічний червоний.
Так.
Яке стерво!
Ні, краще без лаку.
Це мої ноги.
Ти завжди все робиш на зло.
Колись мені це набридне,
і я просто припиню спроби та подачки.
Ну, хто знає? Може, мені це набридне першою.
Готово. Підпиляла та відполірувала.
Дякую. Виглядає чудово.
До речі. Я тут подумала, варто забрати в тебе муранську вазу.
Вона дуже дорога.
А з усіма твоїми гостями…
Без образ.
Жодних образ.
-Ага, краще забери. -Ага.
-У тебе їй буде краще. -Добре.
Привіт.
-Як справи? -Добре. А ти як?
Добре. Намагаюся відновити свою імунну систему.
Я тиждень провів у затхлому винному льоху.
І це працює?
Боже. Так, це чудова річ.
Отримала мій імейл про сьогоднішню виставку?
Ні, вибач.
Я просто… розбиралася зі своїм життям.
Життя витягує всі соки з тебе.
-Ага, саме так. -Ага.
-З тобою все добре?
Це для моєї гувернантки.
Вона вагітна.
Їй 19, вона не знає, хто батько, і не впевнена, чи хоче народжувати.
Вона стала для мене другою дитиною.
У тебе є діти?
Ні.
-Ні? -Ні.
А хотів би?
Мені 52, тож, потрібна молода жінка,
а це було б нечесно щодо гарних жінок за 40.
-Далеко за 40. -Далеко за 40.
Після 50 настає чудовий вік.
-Ага. -Ага.
Так як щодо сьогоднішнього вечора?
Ага. Син не в мене, тому можна.
Чудово. Зустрінемося в галереї о 18:00?
-Так. -Адреса в листі.
-Гаразд. -До зустрічі.
-Бувай. -Бувай.
СПОРТИВНИЙ КЛУБ «ГОЛЛІВУД»
Знаєш, нам пощастило з редактором.
Сподіваюся, тут є ліфт.
Гадаю, коли ми туди прийдемо,
ти маєш сказати, що ми перепишемо ті екзистенційні частини.
Ні. Я справді хочу з ним про це поговорити,
бо думаю, що вони роблять книгу особливою.
Сподіваюся, у них є туалет.
У мене була жахлива розмова з Ребекою.
Чекай, ви все ще… Ви знову разом?
Вона — кохання мого життя.
Гаразд.
Перш за все,
хочу сказати, як мені подобається цей екзистенційний тон.
Самоіронія, неперевершено. Так нетипово для кулінарної книги.
Цілком згоден.
Ніякої прози, всього цього «пів чашки того, ложку цього»…
Саме тому я не роблю випічку.
Кулінарія — вона більш інтуїтивна.
Ви ніби даєте ляпаса культурним трендам.
Непроста жінка-шеф із похмурим почуттям гумору —
це ж на вагу золота.
Як на мене, можна ще додати абсурду,
чогось кафківського.
Я не знаю, як приплести тарганів до кулінарії.
Тоді щось від Камю?
Ага, щось про народження куріпки.
-Я це вирізала. І… -Ага.
Хтось хоче антацид?
Ні, дякую.
Дні життєрадісного Джеймі Олівера минули.
Але зробіть мені послугу, не вбивайте себе.
Ви ще потрібні для реклами книги.
До речі, на завтрашню фотосесію
ми знайшли неперевершеного фотографа.
Супер.
Неперевершено.
Я така рада…
але похмура, звісно.
Тільки не вбивай себе.
Дерієне, я не це підписувалася.
Я маю перекладати угоди про килими?
Справді?
Ага, іноді килими — не просто килими.
Краще б це був не такий випадок, бо я марно витрачу час.
Ні. У нас із Віллом усе добре. Чому ти питаєш?
-Мамо, бувай. -Я маю йти.
Я спущуся вас поцілувати.
Гаразд. Зустрінемося біля входу.
-Тепер я хочу поїхати на Солтон-Сі. -Ні.
Чим більше там людей, тим гірше озеру. Це порочне коло.
Гаразд. Я не поїду.
Додому?
Так. Я викличу таксі.
Ні. Давай прогуляємося.
-Прогуляємося? -Так, прогуляємося.
Це трохи непевно, га?
Та годі.
Гаразд, ось, що я тобі скажу… Готова?
Можна?
Тепер ти почуватимешся…
у безпеці. Так?
-Ти дивний. -Крок, ще крок.
-Радий, що ти прийшла. -Так, я теж. Було весело.
Назви найприємніший момент у своєму житті.
-Боже. Це божевілля. -Так.
Народження дитини.
-Ага. -Так.
-Це просто неймовірно. -Дуже гарно. Добре.
-Ага. Ти так не зможеш, еге ж? -Ага.
Мені навіть нічим це побити.
-Може є щось хоч скільки близьке? -Ні, це все.
-Ага. -Чудова відповідь. Так.
То чим ти займаєшся?
Іноді працюю на одного швейцарця,
він фанат китайських меблів…
-Справді? -І вина.
Я багато чого навчився, працюючи на нього.
Зрозумів, що мені не потрібно все це:
речі, будинки, нахлібники…
Тому я працюю лише пару місяців на рік, а решту часу
подорожую та читаю лекції…
А про що твої лекції?
Я написав книгу.
-Ого, книгу. -Ага.
Називається «Немає дому — немає проблем». Про мінімалізм.
Тож, де ти живеш?
Ніде та всюди.
Тобто, у тебе немає дому?
Мій дім — цілий світ.
Ти без…
Ти бездомний.
-Джастін. -Томас?
Томасо.
Ви італієць?
Отут.
Добре.
Джастін, привіт.
-Привіт. -Я Форд, асистент Томасо.
Гаразд.
-Без проблем доїхали? Ключі? -Ні, усе добре.
Принести вам щось випити? Каву, воду, чай?
Ні, не треба.
Хотів сказати, що обожнюю ваш рецепт кассуле.
Дякую.
Я попереджу, що ви тут.
Народ, королева кассуле приїхала.
-Тут дуже гарно. -Ага.
Щодо настрою. Я думав про Сен-Тропе 1970-х,
залитий золотавим світлом.
Я ніколи не була в Сен-Тропе.
-Я з Бретані, а там завжди похмуро. -Це буде нашою таємничкою.
Ще я думав про Девіда Гамільтона в атмосфері «La Madrague».
А хіба він не вбив себе
через звинувачення в домаганнях до дівчат?
-Забудемо про нього. -Добре.
«Незайманки-самогубці» в європейській атмосфері.
Томасо, знаєте, мені майже 50.
-Не хочу цього знати. -Добре.
Джастін, я про тебе подбаю…
але ти маєш мені довіряти.
Я зроблю тебе приголомшливою. І всі захочуть готувати разом із тобою.
І ти будеш у захваті від Діани, нашої перукарки.
Вона геній з нарощування волосся.
Діти. Двоє.
Діти для зйомки.
Діти для зйомки. У житті в мене один син.
Ага. Ми подумали, що одна дитина — це трохи сумно.
Курки.
Я маю готувати для них чи з них?
Ти все готуєш зі свіжих яєць. А курки відкладають…
-Яйця. -Яйця.
Фантастика.
Дякую.
Дон, поклади чіпси. Я не хочу, щоб тебе посипало.
Я їсти хочу.
-З'їж яблуко. -Чого це тебе цікавить моя шкіра?
Я не хочу, щоб у тебе повилазили прищі.
Чому?
Поклади чіпси, Дон.
Бо наш новий спонсор — «Геть-Прищ»?
Спонсор?
Тобі важливі лише гроші.
Ти ж знаєш, що ці 25 тисяч від «Геть-Прищ» підуть тобі на коледж.
Ясно?
Так. Стій там.
Так. Пести моркву.
Більше бруду на моркву.
Іншу камеру.
Дякую. Стій там. Так.
Зніми окуляри.
Це не дуже…
Добре.
Просто… Добре.
Ближче до дерева.
Так. Стій там.
Скажіть «Fromage».
З дітьми закінчили.
-Це Оскар, твоє улюблене курча. -Оскар?
Добре.
Вона мене вкусила! Клюнула!
Дайте хтось курці транквілізатори.
Бляха.
Він як немовля. Чудово.
Але…
Так. Можете його трохи повернути, щоб було видно дзьоб?
Ага. Тепер вона виглядає мертвим.
Дві хвилини. У них маленький мозок, усе швидко вивітрюється.
Бляха.
Він мене обісрав.
З курчам закінчили.
Агов, мама вдома.
Ти повернулася.
Звісно, мама завжди повертається.
Гей. Що з трусиками?
Дитинка обпісялася.
-Я не витримав. -Як же це набридло.
-Ти ходила в магазин Apple? -Так, ходила.
Зараз, дивись, Олівере.
О боже. Це iPhone 11 Pro Max?
Я тебе вже годину чекаю.
Я збиралася до Емі, забула?
Ти схожа на какаду.
Скоріше на кака-ду. Зрозуміла? Какаду.
Це 11-й айфон? Звідки він у тебе?
-Мама дала. -Що? Чому тобі?
Бо я її улюбленець.
Ні, віддай. Боже.
Увага, народ.
-У мене для вас чудові новини.
-Переїзд?
У нас буде власне шоу на ютубі.
-Зажди, що? -Так!
Ми тепер відеоблогери.
З цього моменту ми родина, що веде відеоблог.
Ми будемо як у «Житті із Собі», так?
Саме так.
-О боже. -Так.
Мамо, ні. Усі побачать, як ми живемо,
це буде кінець.
Справді? Поговоримо про це, коли шоу вийде. Добре, Саро?
-Можна, я відповідатиму за музику. -Так.
Мамо, а я за круті розіграші?
Звісно. Це ж сімейна справа, так?
Ми робимо це разом.
Якщо ні, у нас не буде шоу, Саро.
Гаразд. Але якщо зводиш мене в перукарню,
і якщо хтось наведе тут лад.
Згода.
-Так! -Так!
Потрібно придумати назву.
Щось причепливе.
Є ідеї?
Щось, що поміститься в один рядок?
Ти вірно думаєш.
Як щодо «Безцінні»?
-Так. «Безцінні». -«Безцінні».
-Добре. -Ага, добре.
Ми будемо в ґуґлі.
-Це добре. -Може, «Безцінні Хоровіци»?
-Просто «Безцінні». -Ні.
«Безцінні».
Ні, я справді не хочу цей капелюх.
Вибачте. Скажіть йому.
-Привіт. -І мої окуляри…
-Привіт. -Джері, де ти був?
Вибач. Так.
Я виглядаю, як у «Будиночку в преріях».
Ага, ти гаряча.
Гаряча?
Що? Джері.
Добре. Це я теж зніму, бо не можу в цьому ходити.
Що сталося?
-Ребека вагітна. -Що?
Вона ледве знає цього мудака.
Подивись.
Дивись. Який козел виставляє свій байк в інстаграмі?
-Я не можу… -Це ж інстаграм.
Що він робить? Бореться з алігатором?
Не вірю, що в неї буде дитина від цього гондона.
Я хотів одружитися.
Я навіть обручку обрав і все інше.
-Я стільки часу проводив в ресторані. -Знаю.
Цей ресторан псує наше особисте життя.
Джастін, не варто так робити.
Не варто опускатися до особистих речей.
-У нас ділові стосунки. -Ага.
Слухай, піарниця просила тобі передати,
що її тривожить, що фото сильно схожі на роботи тієї фотографині.
Як її? Яка фотографує потвор,
сіамських близнюків…
-Діана Арбус? -Точно. Її це тривожить.
Вони вважають, я потвора?
Ні.
Вони хочуть, щоб фото контрастували з текстом.
Щось легке, свіже, і все таке. Ага.
Джастін? Підійди до гардеробної. Томасо згоден змінити вбрання.
Добре.
-Усе чудово. -Слухай…
Ти справді гаряча.
Сірі, ти б хотіла, щоб у тебе був пеніс?
Що за чорт?
Сірі, ти б хотіла, щоб у тебе був пеніс?
Я не розумію запитання: «ти б хотіла, щоб у тебе був пеніс?».
Пошукайте в мережі.
Чому в тебе немає тіла?
Тобі не самотньо? У тебе навіть друзів немає.
Винос мозку.
Оце мило.
Підійми коліно до мене.
Так. Каву.
Добре.
Хто не любить «Flore»?
Я того року возив Ребеку в Париж.
Хотіли сходити у «Flore», але весь час провели в номері кохаючись.
Мої дівчата люблять Париж.
А потім поїхали до Венеції.
І теж весь час кохалися в номері.
Божественно!
Тепер вона вагітна від іншого.
-Джері, мені шкода. -Ні, усе добре.
Добре. Джастін, тепер подивись у вікно та відпий трохи лате,
ніби запрошуючи читачів познайомитися.
Так.
І покажи краєчок трусиків.
Так. Слухайте… Я й так майже гола.
Вибачте. Але це не дуже феміністично.
Але, мабуть, свіжо.
Так.
Дуже свіжо.
Усе. Я закінчив.
-Готово? -Гаразд, народ. Знято.
Добре. Ти впевнений?
Усе вийшло?
Зазвичай я так не роблю, але для тебе зроблю виняток, бо обожнюю тебе.
Мої ноги.
Було так, стало так.
Геніально, Томасо.
Було так… стало так.
Блискуче, Томасо.
Гаразд. Мило.
Томасо, це круто.
Це на обкладинку.
-Так набагато краще. -Мило.
Але…
Це не…
Зроби ще раз.
Ще раз?
Переклад субтитрів: Катерина Волобуєва