A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
Hubert és Elodie fél órán belül itt lesznek.
- Valami finomat főztél? - Nézd!
Antipasti Rosso et verde e mozzarella. És rizottó.
- Várj, te olasz ételt főztél? - Igen.
Miért pont olaszt?
Azt mondtad, szeretik.
Sosem mondtam ilyet. Csak azt, hogy a nejét nyalta-falta egy olasz pasi.
- Jó ég! - Majdnem ráment a kapcsolatuk.
Alig jutottak túl rajta. Sosem figyelsz.
Biztos összezavart, hogy „falta” és „olasz”.
De…
Szia, anya, kaphatok jégkrémet?
Persze, édesem. Mit nézel?
Egy dokut Johnról és Yokóról.
Yoko nem volt olyan rossz. Inspirálta, segített megírni az „Imagine-t”.
Ez tényleg nagyon érdekes.
- Ha akarod, megnézem veled is. - Az jó lenne.
Köszi, mamá!
„Köszi, mamá!”
Jobban kell erőltetnünk a franciát.
A francia iskolát túl szigorúnak találtad, így lett egy amerikai fiunk.
Tudom. Most mit vársz tőlem? Hibáztunk. Szeret oda járni, nem vehetjük ki.
Mindent tud a transz jogokról,
de nem tud szorozni.
De majd 12.-ben megtanulja.
Szóval, ami pedig a ma estét illeti, olasz nem lehet, jó?
Oldd meg!
Mert esküszöm, Hubert attól is begőzöl, ha elmegy egy pizzéria mellett.
Rögtön szólunk, hogy nyolcig van bébiszitter, és csak egy ital fér bele.
Jó. Tudod, hogy utálok hazudni, de most muszáj. Oké.
- Szia! - Sziasztok!
- Hogy vagy? - Jól.
- Szia! - Szevasz!
Köszönöm! Chianti.
Nem kellett volna.
Gyertek be! Korán jöttetek, Justine még főz.
Csak egy italra maradhatunk.
Igen. Sajnos a bébiszitternek közbejött valami.
- Igen. - Milyen kár!
Alig várom, hogy megismerd az egyik legrégebbi párizsi barátomat.
- Jól hangzik. - Igen.
- A konyhába viszem. - Yasmin, gyönyörű vagy.
- Köszi! - Nem maradtok?
- Csak egy italra. - Szia!
A bébiszitter miatt. De olyan jó illatok vannak itt!
- Csomagolhatok nektek. - Elfogadom.
- Jó ég! Naná! - Aha.
Azt mondta, csak érezni fogjuk,
nem lesznek hallucinációk,
és hogy egy félkockányi
enyhe lebegést okoz.
- Indul a buli! - Ez az!
- Sziasztok! - Helló!
Korán jöttetek. Elképesztő. Bírom az amerikaiakat.
Ez Los Angeles. Tízig van élet.
Bizony.
Szia!
Nem kellett volna.
Szia!
Úgy örülök! Olyan jó, hogy el tudtatok jönni.
Jaj, ne, nem a 2009-est.
Csajok, mutatni akarok valamit, gyertek!
- Oké. Pá! - Szia!
Jól van, gyertek!
Igyunk meg valamit!
Na figyeljetek!
Minden, amit ma felszolgálok, az francia-korzikai. Az étel.
- Nem olasz. Oké? - Miért?
Hosszú történet. Kérlek, tegyetek úgy!
Túl sokat drámázol ma este.
Mi ez az egész?
De olaszt főztél.
Nem nagy ügy, csak szólj George-nak!
Jó? És Willnek. Nem olasz az étel.
Kikészít ez a sok hazugság. Sok kis hazugság.
Francia-korzikai.
- Vörös rúzst használj! - Nem lehet…
Igaza van. Jól áll a rúzs. Menj csak! Megéri.
- Oké, jó. - A dögöset… Igen.
Ne kérdezd, miért, de Justine azt akarja, hogy azt mondjuk, a főztje nem olasz.
Jó, de nem maradunk vacsorára,
szóval tök mindegy.
- Igaz. - Jó?
- Vészhelyzet a bébiszitternél. - Igen, igaz.
Már nem olasz, hanem korzikai,
szóval vannak francia zenéid?
Aha, van egy szuper francia zenei listám.
Sziasztok! De jó látni titeket!
Gyertek be!
Figyelem, ő a barátom, Hubert Dushan,
és csodás neje, Elodie Couturier.
- Ők Anna és George. - Helló!
Örvendek!
- Yasmin. - Sziasztok!
Titeket már régóta be akartalak mutatni egymásnak,
a két kocka barátom.
William! Végre találkozunk. Nagy rajongód vagyok.
Várj, azt mondtad, Hubert Dushan?
Igen.
Hubert Dushan az Epic Techtől?
- Személyesen. - Igen.
Martin! Nem verted nagydobra.
Kit vertem meg?
Nem, senkit, csak nem mondtad, hogy Hubert Dushan a barátod.
Justine tudott róla, de biztos elfelejtette mondani Yasminnak.
Nem, én mondtam neki.
Yasmin, beszéltem neked Hubert-ről, igaz?
Persze. Igen, sajnálom! Totál kiment a fejemből.
Külföldi nevek. Borzalmas vagyok velük.
- Nem számít. Ez csodás, igaz? - Igen.
Oké, gyertek be!
Helló! A felesége vagyok, Justine.
Üdv Amerikában!
- Már ami maradt belőle. - Köszi!
Üljetek csak le!
Foglaljatok helyet!
Láttad, milyen egyenkastélyt építenek az utcában?
Növeli a házatok értékét.
- Tényleg? - Bizony.
- El kellett volna költöznünk. - Igen.
A házunk most úgy tíz százalékkal ér kevesebbet, mint mikor vettük.
Ott ez a sok hajléktalan.
- Elnézést, otthontalan Venice-ben. - Igen.
- Inkább már inváziónak mondanám. - Szívem, nem… Nem…
Hiába szépítjük.
Igen. Volt az a pasas, ugye?
Valamelyik reggel beleszart a gyerekek homokozójába.
Azt mondtam Orionnak, hogy egy hatalmas macska volt.
Nem kellett volna. Ebből lett a gond.
- Az emberek nem szarnak homokba. - Elferdítetted a valóságát.
A macskák igen.
A fiunknak volt egy kreatív periódusa a Montessoriban.
Le kellett mosnunk…
- Szörnyű. Neki. - …a szart a falról.
- De… - Mindegy.
Ami fontos, hogy ez tragikus.
- Értitek? - Igen.
A társadalmunk eldobja ezeket az embereket.
Franciaországban is ez van?
Igen, főleg Párizsban,
de ez nem érinti az ingatlanpiacot.
Legalábbis nem így gondolunk rá.
Hogyne.
Nem, akárhogy is, Párizs nagyon drága.
De amikor 15 éve megvettem itt ezt a házat,
senki sem akart Mar Vistában élni.
Tizenöt éve vetted ezt a házat?
Igen.
Mikor találkoztatok?
- Úgy… - Tizenhárom éve.
Igen, 13 éve.
És rögtön, három hónappal később terhes lettem.
Imádom, amikor franciául beszélnek.
Mintha harangjáték lenne, nem?
Oké, van vörös vagy fehér.
Te ugye tequilát és lime-ot kérsz?
- A tequila neked is jó lesz? - Kettőt.
- Bor? - Vörös.
- Én is. Mármint én is vörösbort kérek.
Olyan fura ezt kimondani.
A vörösbor jól megy a korzikai ételekhez.
Korzikait főztem.
Még sosem ettem olyat.
Isteni finom.
A figatellu.
Igen.
Nagyon tehetséges.
Hogy változtattad a titkosítást költészetté?
A kódjaidat olvasva mondom: „Ez a pasas egy művész.”
Tőled ez nagyon sokat jelent. Köszönöm!
Jól vagy?
Igen, jól.
De úgy adtad elő, mintha bepofátlankodtam volna a házadba.
Nem így értettem. Csak azt mondtam…
Folyton úgy állítasz be, mintha élősködnék rajtad.
Albert meg ne hallja! Szörnyű egy apát a fia előtt megalázni.
És mit szólsz a…? Már nem látszik antipastinak.
Nem is tudom. Förtelmes, de megteszi. Jó lesz. Elmegy.
Jó lesz, szívem. Ügyes.
Intézem a bort.
Hozd be, az asztal végén van.
- Ott. - Jó.
Majd mesélek még, ha több időnk lesz.
Igen.
Nem szeretek ugrálni, de ez lehetetlen.
- Elnézést! Máris visszajövök. - Persze.
- Beszélhetnénk egy picit? - Igen.
Bocsáss meg!
Az a helyzet, hogy indulnunk kell. Menjünk!
De én inkább maradnék,
mert első kézből kapok nagyon hasznos infókat Európáról.
Nem lehet. Egy italról volt szó,
szóval menjünk!
De nem kell mindkettőnknek menni, ugye?
Várj, te itt akarsz maradni, én meg menjek haza Orionhoz?
Igen, de nem hazamész Orionhoz, hanem arra a partira.
Régimódi háziasszonynak fognak hinni, akit elküldesz, hogy vigyázzon a gyerekre.
Senki sem fogja ezt hinni. Ez butaság.
Ez a te bulid. Te győzködtél, mondván,
„Kapcsolatokat és hálózatot építek.” Így volt?
Neked kéne menned arra a partira.
Jó ég! Nem lehet, a te kísérőd vagyok.
És egyedül leszek.
Ott van az a fekete pasas…
Istenem, hisz ő indiai. Nem tudok…
Oké, tök mindegy.
Mondd azt, hogy lebetegedtem!
Utálok hazudni, tudod. Mindegy, nem megy.
Mennem kell, drágáim.
Máris elmész.
Igen, tudod, úgy érzem, elkaptam valamit. Mintha…
Amúgy is el kell engedned a bébiszittert, nem?
Igen, még az is.
- Mindketten mentek? - Én maradok.
Will itt marad, és jól érzi magát. Én meg elengedem a bébiszittert.
- Oké. - Mennem kell.
- Jól van. - Érezd jól magad!
Oké, köszi!
Sziasztok! Au revoir. Szia, szívem!
Ne üljünk le a vacsorázni?
Ne, Ell még nincs itt.
Mindig késik. Mégis mit mondjak? Italok hat óra, vacsora hét. Kezdjük!
Jó, rendben.
Van egy kis grillezett zöldség, utána pedig…
Helló! Bocs a késésért!
Kai összeomlott, és rajtam csüngött. Azt mondta: „Anyuci, ne menj!”
- Gyere csak! - Bocs!
- Sziasztok! - Franciák vagyunk.
Bocs, hogy késtem.
Áthívtam Joant desszertre, nem baj?
Totál lehangolt. Megint pocsék randija volt.
Tudni akartam, hogy nincs gyereked. A nők hazudnak az ilyesmiről.
Nem kell extra teher.
Már túl öreg vagy a gyerekvállaláshoz, ez plusz.
És szereted a baseballt.
Ez a legfontosabb egy spinében.
Nem mondtam, hogy szeretem a baseballt.
Modern művészetet igen… De nem, az… Biztos egy másik profilon volt.
Sokkal öregebbnek nézel ki, mint a fotóidon. Tudtad?
Mint mindenki, nem?
Ugye? Igen.
De hoztam ajándékot.
Gyönyörű süti olaszos díszítéssel.
Elveszem. Nem kellett volna.
Finomabb, mint ahogy kinéz.
Köszönjük, Ell!
Nem én voltam, hanem a kis angyalkáim. Helló!
- Ell, ők Elodie és Hubert. - Ell vagyok.
- Szia! - Helló!
- Ell értelmi fogyatékos gyerekeket tanít. - Tanulási nehézséggel küzdő gyerekeket.
Fogyatékos gyermekeket tanít.
- Igen. - Ilyen sütiket sütnek.
- La Pizza della Mamma! - Ez nem pizza, ez egy korzikai étel.
Mi is a neve?
Fougasse. Korzikai fougasse szarvasgombával, kecskesajttal.
Nekem bejön.
És honnan ismeritek egymást?
Ell-lel együtt pincérkedtünk egy kávézóban.
- A Formosában. - Ott.
Híres hely Los Angelesben.
Rögtön jó barátok lettünk. Azonnal.
- Legjobb barátok. - És fősuli után?
Gyakornok voltam Greta barátnőd lakberendező cégénél.
Aztán megismertük Yasmint, aki most ment el, Will nejét.
És egy őrült újévi bulin, 1999-ben…
- A Chateau-ban. - Igen.
A 2000-es, a millennium.
Akkor költözött ide, egy fősulira jártunk. Depis volt, nem ismert senkit.
Erre én: „Gyere el a buliba, ismerd meg a barátaimat!”
Egész éjjel totál depi volt.
Lemaradtunk az új évről, de mindegy. Jól éreztük magunkat.
Szuper buli volt.
Jól hangzik.
- Érdekel, hogy ismertem meg Justine-t? - Igen!
- Szóval… - Ne, várj!
Justine… Ne!
Justine dugott egy sráccal. Igazi hímringyó volt, úgy hívták…
- David. Úgy. - David.
- Nem dugtak, csak leszopta. - Justine!
Ja, igen, és a 90-es évek az AIDS-időszaka volt.
Justine kiborult, mert épp előtte volt fogtisztításon.
Az ínyem vérzett egy kicsit, és nagyon aggódtam.
Megjelent nálam… Folytathatom? …éjnek éjjelén, bőgött, sipítozott.
Egy cuki Miracle Mile-i garzonban laktam, ami Cecile B. DeMille kuzinjáé volt.
- Édes. - Cuki.
Nagyon szép hely.
És megszállottan hívogatni kezdte az ország összes AIDS-es forródrótját.
És folyton ugyanazt kérdezte: „Elkaphatom az AIDS-et szopás közben?”
Még csak egy hete történt,
de tutira vette, hogy az AIDS tünetei jelentkeztek nála.
Nem éppen, én…
Aztán beugrott, hogy Anne barátnőm
régebben óvszer nélkül dugott Daviddel, így igaz?
- Naná! - Ez az én csajom.
Erre én: „Justine, hívd fel Anne barátnőmet!
Ő le is feküdt Daviddel.”
Éjnek éjjelén csörgött a telefon, és egy hisztérikus francia lány
tudni akarta, hogy teszteltek-e AIDS-re,
és milyen balek dugna óvszer nélkül egy David-féle pancserrel?
És te mit csináltál a háttérben? Valamiért sírtál.
A telefonszámla miatt. Őrület volt. Úgy 400 dollár lett a számla. Vágjátok?
- Nem. - Miattad.
- Nem volt annyi. - Martin, mi aztán tudunk választani.
- De 400 dollár, Justine. - Oké.
Mindegy, röviden így ismerkedtünk meg.
- Igen, csodálatos. - Lenyűgöző.
Fiatal voltam. Akkor költöztem Los Angelesbe, és nagyon naiv voltam.
Hát, ezt a sztorit még nem ismertem, pedig azt hittem, már mindet hallottam.
Még gyerekek voltunk.
És ezt csinálják a gyerekek, igaz?
Nagyon cuki.
- Hali! - Kis zöldséget?
Bocs a zavarásért! Jó kis bulinak tűnik.
Szívem, valami van a kocsival. Megnéznéd?
Persze.
Oké, elnézést kérek! Jó étvágyat!
Bocsánat! Mindjárt jövök.
Egy kis zöldség.
Zöldség camembert-rel.
És mi baja van az autónak?
Hogy tehetted ezt velem?
Volt egy tervünk. Azt kérted, hazudjak a barátaimnak a bulid miatt,
ahova nem is akartam menni, erre te lepattintottál.
Tudod, ez milyen érzés? Mintha egyedül lennék a világban.
Nincs hangulatom bájcsevegni egy rakás hírességgel, akik úgy tesznek,
mintha törődnének a környezettel, aztán magánrepülőket bérelnek.
Azt akarod, egyedül menjek oda?
Azt gondolják majd, hogy felültettél, hogy magamra hagytál.
Ebbe nem megyek bele.
Jó, ne menj a buliba! Igazad van.
Nem, átvitt értelemben nem akarok belemenni.
Egek, tudod, mit? Én csak… Szerintem te nem szeretsz.
Dehogynem. Szeretlek, Yasmin!
Csak nem akarok a buliba menni.
Ennyi.
Jól van.
- Van bármi baja a kocsinak? - Nem tudom.
Sajnálom a dolgot, ez…
Szarok rá.
Ami a rizottót illeti, nem fog bejönni.
- Este Palm Springsben vagyunk… - Csúcs.
Bármi is ez, nagyon finom.
Ezt nem értem. Amúgy Korzika nem Olaszország része?
- Nem? - Nem, az Szardínia.
Korzika Franciaországban van. Talán ismeritek Napóleont.
Alacsony pasi.
Jesszus, ez egyből nekem támadt.
Szerintem láttam Napóleon farkát. Komolyan.
Anne, egy kis bordóit?
- Igen, imádom a francia bort. - Jöhet még.
Hoztam egy chiantit, de valamilyen okból Justine azt mondta, hogy ez már nem olasz.
- Igen? - A kaja.
Korzikai gesztenyés rizssaláta.
Rizottó.
- Francba! - Istenem!
Nem nagy ügy, nincs semmi baj. Le kell…
- Justine, hagyd! - Nem, semmi baj. Minden rendben.
Hirtelen furcsán elkezdtem haluzni.
Maradjatok, minden rendben.
Mi baja van annak a lánynak?
Talán megszállta egy démon.
Nem ma, sátán!
- Kapcsolj be valami zenét! - Jó.
- Egy kis rizses gesztenyesalátát? - Igen.
- Tessék! - Köszi!
Rakj be valami franciát! Bármi jó lesz. Kösz!
- Kérsz rizses gesztenyesalátát? - Bejön a rizottó, mi?
Ez nem rizottó, hanem rizses gesztenyesaláta.
És az olasz kolbászt is bírod.
Kérlek, hagyd abba!
Gyönyörű szám, imádom. Szeretem ezt a számot.
Én is.
- Te kurva! - Hubert!
Nem bírom nézni többé a kurvás fejedet.
- Hubert, kérlek! - Azt mondta, „Te kurva!
- Nem bírom nézni a kurvás fejedet.” - Befognátok?
Jól tudom, hogy mindenki engem gúnyol.
Dehogy, pont ellenkezőleg. Justine olaszt főzött, nem tudta.
- Ezért megváltoztattuk korzikaira. - Persze, korzikai.
Ártatlan baklövés volt, esküszöm.
Ja, ártatlan, mint a ribanc feleségem.
Ha többször megdugnál, nem kellett volna más, seggfej!
Elég, a kisfiam John Lennonról néz dokufilmet.
Igen? Nincs gyerekünk.
- Hubert spermája deformált. - Na tessék!
A fejük petyhüdt.
És nem vagyok ribanc!
Elodie! Picsába, Elodie!
Gratulálok, szép munka! Hubert!
- Elodie! - Hubert!
Bármilyen salope is ez, nagyon finom.
Ez a „ribanc”.
Igen, amikor felfokozódik a hangulat, hirtelen megértem a franciát.
Csak azt akarom, mondd, hogy szeretsz.
Folyton mondogatom.
Nem emlékszem az utolsóra.
Öt perccel ezelőtt mondtam.
Nem emlékszem rá.
Bárcsak valaki felvenné ezt, mert épp most mondtam, hogy szeretlek, Yasmin!
Vége van!
Nem hagyhatsz el. Szeretlek, Elodie! Szeretlek!
Je t'aime! Ami franciául a „szeretlek”.
- Értem. - Sziasztok!
- Szia! - Elmentek?
Tart még a buli, ugye?
Aha, csak máshol van jelenésünk. Egy italra maradtunk.
Értem. Beállhatok a helyetekre?
- Igen. - Köszi!
- Én vezetek. - Jó, rendben.
Nagyon sajnálom!
A gazellának esélye sem volt a krokodil harapása ellen,
hiszen a krokodilnak van az állatvilágban mért legerősebb harapása.
A harapása vetekedhet egy T-rexével.
- Közel jársz már? - Igen.
- Kicsit balra, szivi! - Bocsi!
Láttad azt?
Ne! Ne nézd! Nézd!
KOSÁR
MENTSE EL KÉSŐBBRE
ADJA LE A RENDELÉST
Bundás kenyér szilvapürével.
Merçi, mamá!
Hubert még nem hívott?
Először is azzal kezdeném, hogy a gyerekek imádják.
Egek, köszönöm! Én is imádom őket. Olyan cukik.
És köszönöm, amiért összehozta ezt a találkozót.
Beszélni akartam magával a Valentin-napi kézműves tárgyak büdzséjéről.
Volna pár kreatív ötletem.
Ell, felhívott néhány szülő. A gyerekek csalódottak voltak,
amiért nem tudták megenni a hétfőn készített olasz sütijüket.
Igen, jókora zűr volt a sütővel,
és sajnos a sütik ehetetlenek lettek.
Értem. És mi van a batikolt pólókkal, amiket múlt héten csináltak?
Aha, azokkal pedig az…
Úgy tűnik, az egyik szülő meglátta,
ahogy „Fogyatékos gyerekek készítették L. A.-ben”-pólókat árul a Venice-korzón.
Azt mondtam neki, biztos téved, mert egy: maga sosem adná el a gyerekei pólóját,
és kettő: biztos nem úgy adna túl rajtuk, mint amit fogyatékos gyerekek készítettek,
mivel a gyerekei semmiképp sem fogyatékosak, jól mondom?
Jól. Húsz dollár, fogyatékos gyerekek készítették L. A.-ben!
És a gyerekmunkatörvények megszegése teljesen illegális,
és szabadságvesztéssel büntetendő.
Így igaz.
Anya, nézd!
Ez nagyon jól áll rajtad.
Tudom. És farmerrel alatta is jól áll.
Tökéletes.
Igazából tedd el!
Ez az egyetlen mintadarab, és hétfőn megy gyártásba.
Oksa.
A táskámban találta.
Nem gondolod, hogy azért járkál így,
mert hároméves kora óta modellként használod őt?
Művészlelkű gyerek, jó? Szereti a divatot.
Legyen inkább egy zsarnok, aki elgyepál másokat?
Inkább csak ne bátorítsd ezt az énjét!
Rendben.
Jó.
HÁBORÚ ÉS BÉKE A KÖZEL-KELETEN: A NYUGATI KÜLPOLITIKA HATÁSAI
Nem akarok beszélni veled.
Hányszor kell elmondanom?
Ne hívogass!
Mi a baj?
Ki csinálta ezt?
Oké, nem tűröm el az effajta viselkedést a konyhámban.
- Ez elfogadhatatlan. - Világos? Hahó?
Sajnálom, de nincs szabad asztalunk.
Jaj, ne!
Az nem lehet!
Úgy tudtam, ez a hét kicsit lazább, és mi… Hogy is mondják? Besétálhatunk.
Hogy jól érezhetjük magunkat, és tök okés besétálni.
- Hogy ez nem probléma. - Elodie, Hubert!
- Justine! - Jól vagytok?
Igen, de mit keresel itt?
Hát, ez az én éttermem. Chez Juste… Justine-é.
Majd én intézem.
Martin nem mesélt róla.
- Csodás! Azt mondták, finom itt az étel. - Hát igen, egészen jó.
De úgy sajnálom a tegnap estét.
- Nem kell. - Nem.
Ne aggódj! Egy órával később már ki is békültünk, szóval…
Tényleg?
- Írtam Martinnak, hogy bocsánatot kérek. - Nem mondta?
- Tegnap este. - De, persze hogy mondta.
- Szerzek egy asztalt. - Igen?
Igen, ezer örömmel.
- Nagyon kedves tőled. - Ugyan, szóra sem érdemes.
- Köszönjük! - Öt perc. Intézem.
Ez az új recept váratlanul született.
Úgy fogom hívni: rizses gesztenyesaláta.
Az élet kiszámíthatatlan,
és a főzésnek tükröznie kell az ismeretlent, a váratlant,
megadva magát a jó vagy rossz történéseknek.
Improvizáljunk!
Ne féljünk a csalódástól!
Fogadjuk el a változást!
Legyünk bátrak a konyhában, ahogy az életben!
A feliratot fordította: Makatura Judit