"Et kunstverk besvarer ikke spørsmål, det provoserer dem fram,
og dets essensielle mening er spenningen
mellom de motstridende svarene." LEONARD BERNSTEIN
Den er alltid bedre på piano. Jeg vet ikke hvorfor.
Så for
å besvare spørsmålet, ja, jeg bærer henne mye med meg.
Jeg ser henne ofte jobbe i hagen.
Julia Vega sier at hun står øverst i trappa hver dag
når hun kommer ned for å vaske klær, for å se at hun skiller hvitt og mørkt tøy.
Og barna våre er så sjalu, for de har aldri sett henne.
Jeg...
Jeg savner henne sånn.
Hallo?
Ja.
Selvsagt.
Ja, det vet jeg.
Vent et øyeblikk.
Det er fæle nyheter. Klarer han seg?
Nei, jeg skjønner.
Noen sjanse for en prøve?
Ja.
Greit.
Kan jeg få tre billetter til i kveld?
Ja.
Greit.
Greit, takk.
Du klarte det!
Leonard, bellissimo.
Har du sovet?
Nei, Bruno. "Manfred" har pause på første slag,
- og jeg fikk ikke prøve med orkesteret. - Jeg sa du skulle dirigere.
Nei, du sa det var en mulighet.
God ettermiddag.
United States Rubber Company inviterer igjen til Carnegie Hall
for å høre en konsert med New York symfoniorkester
som Artur Rodziński er musikalsk leder for.
Bruno Walter, som skulle dirigert, er syk,
og i hans sted får vi den unge, amerikansk-fødte visedirigenten
i symfoniorkesteret, Leonard Bernstein.
I dag bevitnet dere en historisk framføring.
Denne fantastiske konserten ble sendt over hele verden.
Og jeg føler meg forpliktet til å si at maestro Bernstein
ble oppringt i morges klokka 09.30
og bedt om å faktisk dirigere her
- for første gang etter mange år... - Uten prøve.
Uten prøve. Men han elsker musikken, så han trenger ingen,
han føler den så sterkt.
I mange år har han ønsket dette,
og nå har det skjedd, og jeg er så stolt.
Carnegie Hall er stolt av deg og New York er stolt av deg.
Leonard Bernstein.
Tusen takk.
Jeg husker ingenting etter det første slaget.
Jeg må ha fått blackout, og våknet da publikum klappet.
Ikke la det komme i veien. Vi er i gang her.
Jeg vil koreografere segmentet med danserne i Cincinnati.
Jeg er forelsket i musikken, Jerry.
- Så snart jeg har noe, skal du få det. - Denne nye balletten han komponerer?
Om tre sjømenn på perm i New York som lager bråk?
- Ja, den. - Ikke motsi ham.
Han er en ung mann å legge merke til. Les det her.
- Gi deg. -"Bernstein viser mestertakter."
"Ung dirigent med krevende program..."
Ja, ved siden av Hitlers bombing av Polen.
Det er åpent.
- Beklager, mine herrer. - Han liker å ha døren åpen.
Isaac, du kjenner David, og det er Jerry Robbins.
- Hei. - Hallo. Vi må gå ned.
- Du er en time sen. - Jeg jobber...
- Rodziński kommer tidlig... - Er han her?
- Greit. Gi meg et øyeblikk. - Isaac.
Ikke glem at sirkushesten din er komponist.
Jeg lærer å ikke gjøre det så hardt.
- Det er perfekt. - Jeg blir alltid så...
...overivrig.
- Jeg blir for oppspilt. - Akkurat.
Begge føttene i fanget. Hva gjør jeg?
Vet ikke hva jeg gjør med meg selv. Det er for mye.
- Jeg tror... - Det er for mye for én.
- Fordi det var på leverflekken? - Nei.
Det er for mye for én mann. Ærlig talt, David.
Jeg forlater aldri leiligheten.
- Sånn er det. - Ikke gjør det.
Kjære Jerry, dette er en rask unnskyldning for platen
som ikke er så ille, men ikke veldig god heller.
Jeg ser gjennom partituret nå, utslitt,
og alt er greit fram til nummer tre,
der alle kontrapunktene kommer inn med to pianoer.
Der er det ganske rotete. Det er vanskelig å gjøre på to pianoer,
men jeg tror det blir tydelig i et orkester. Og beklager alle feilene,
men det var Aaron Coplands skyld.
- Det var min feil. - Han sitter der nå.
- Det stemmer ikke. - Uansett...
...overlater jeg det til deg, Mr. Robbins,
hvordan man danser til slik musikk, men hils alle fra meg,
og jeg håper du liker det. Lykke til.
Greit, må på prøve.
- Jeg fikser det. - Gjør du?
- Ja. - For en fyr du er.
Det er nede, og du blir fortsatt sen.
- Legg inn et godt ord hos Rodziński. - Jeg er ikke favoritten, men ok.
- Glad i deg, vennen. - Glad i deg.
Jeg prøver hardt å være kontrollert
Men jeg blir revet med
Prøver å være fjern og kjølig
Men jeg blir revet med
Revet med
Du blir bare revet med!
Og når jeg går på kino
Og ser skuespillere i en scene
Begynner jeg å tenke på Om det som skjer, egentlig skjer
Jeg må beskytte jenta
Skurken krenker henne
Jeg kommer til unnsetning Og slår hull i lerretet!
Revet med
- Han blir revet - Vi blir revet
Bare revet med!
Genialt, men det ingen her vet,
er hvordan han slo sopranen ut av sin stakkars lillesøster
med alle de operaene da vi var barn.
La det være en advarsel til alle.
Hallo.
Tenkte du var her. Du har virkelig tatt rundene.
Har du møtt gjengen?
- Nei. - Betty og Adolf er herlige.
- Hallo. - Hallo.
Ellen har du utvilsomt støtt på i et annet studio.
Hallo, Felicia.
Har jeg glemt noen?
Bare pianisten.
Jeg trodde ikke du trengte introduksjon.
- Hello, jeg er Lenny. - Hallo. Felicia.
Bernstein, som hun der.
Montealegre.
Montealegre?
- Montealegre Cohn. - Cohn?
Montealegre Cohn.
Interessant ordkombinasjon.
Du har det blikket
Blikket som gjør meg svak
Du med din teknikk Med øynene over bordet
Du kommer fra en aristokratisk europeisk familie på morssiden,
og faren din er amerikansk jøde, og du flyttet til Chile fordi...
- Tenk at jeg husker alt dette. - Ja.
Vet ikke hvordan.
Du flyttet til Chile på grunn av din fars virksomhet.
Og nå er du godt plantet i New York hvor du studerer
piano, men egentlig drama.
En karriere som krever allsidighet for å spille ulike roller.
Og det er min konklusjon
på at du, min kjære, er svært lik meg.
- Hvordan? - Fordi du måtte ta
alle bitene av deg som var spredt over forskjellige landskap
og skape den makeløse personen som står foran meg.
Hvordan er det likt?
- Du spurte nettopp, og jeg svarte. - Greit.
- Russisk-ortodoks jøde. Fra Boston. - Noen andre lyttet.
Barn av immigranter. Din far er etablert forretningsmann.
Opptatt av Talmud. Harvard.
- Curtis musikkskole... - Institutt.
Musikkinstitutt i Philadelphia.
Nå godt plantet i New York med komponering og dirigering.
Under dekke av konsertpianist trukket til det kunstneriske Mekka,
- på flukt fra min puritanske opprinnelse. - Familien din må ha støttet deg mer.
Min far så for seg meg som klezmer-musiker som spilte for kopeker på gata,
desperat etter å ha meg i familiebedriften.
Hva slags bedrift?
Samuel J. Bernstein hårselskap.
- Seriøst? - Ja.
Så jeg måtte bare bli en blanding av tilegnet tale, atferd og livssyn,
en blanding som lar meg være mye samtidig.
Derfor kan du og jeg holde ut og overleve,
for verden ønsker at vi er én ting, og det synes jeg er begredelig.
Du er veldig tiltrekkende.
Revet med
Du ble revet med
Det er for mye, beklager.
Vent!
Skynd deg!
Å, det liker jeg.
Jeg må si du har mye energi.
Jeg følger deg bare. Vet ikke hvor.
Har aldri vært her før.
Kan ikke tenke meg deg på et slikt sted.
- Gå inn hit. - Greit.
Bare på scenen... Ta av deg skoene.
- Ja vel. Hvor setter jeg dem? - På den andre siden.
- Hvor skal du? - Henter bare manuset.
- Manuset? - Ja.
- Må jeg spille også? - Hva?
- Må jeg gjøre noe? - Kanskje.
Nå er jeg nervøs.
Du bør være nervøs.
Dette er vidunderlig.
Bare vidunderlig.
Jeg skal lese en scene med maestro Bernstein. Best jeg viser meg fram.
Maestro Bernstein. Høres så elegant ut.
- Her. - Greit. Vi skal lese det.
Vi skal faktisk gjøre det.
- Er jeg kongen? - Og dette er slottet ditt.
Fantastisk.
Selv om du er kongen,
- er du betatt av meg. - Ja.
Så du bestemte deg for å gi meg en hvit rose fra kronen din.
Selvsagt.
Du har den ikke ennå. Jeg må gi deg den.
- Her er blomsten. - Jeg leste ikke stykket. Vent.
Kan du holde denne for meg?
Siden jeg er kongen...
...som er forelsket.
En gave til meg, herre?
Det er veldig bra.
Din replikk.
"Med dine små voksflekker, hvite rose,
ser du ut som du overdrevent gir henne blomsten..."
Nei.
"Du ser ut som øyet...
...til en brusten måne."
Du er forferdelig.
Hva er din replikk?
"Du endrer deg alltid, kjære.
Jeg så deg ikke i går.
Men jeg så på hesten din.
Den er så vakker.
Men ikke så vakker som deg...
...for du er en drage.
Jeg tror du kunne knekt meg i to med armene dine,
så svak som jeg er...
...som frost
brent i sola."
Det er vel litt bedre, Ms. Montealegre?
Litt mer lys?
- Takk, Joseph. - Beklager, Joseph.
Jeg ble nervøs. Jeg trodde det var en edderkopp, og ville ta den med jakka.
Dytt scenedøren på vei ut. Den låser seg selv.
Takk, Joseph.
God natt. Fantastisk. Takk.
Du sa ikke at faren din eier stedet.
Er det slik du lurer inn alle friere?
Nei, jeg legger meg vanligvis før ni.
Vent nå litt. Gjorde du et unntak for meg?
Jeg tenkte du var verdt å gjøre et unntak for.
Håper ikke det koster deg for mye.
Hvordan kan jeg gjøre det verdt det? Jeg har det.
- Noe er galt. - Hva?
Hva heter rollefiguren din?
- Margaret. - Margaret.
- Ja.
- Og du er reserven? - Ja.
Du burde være Margaret åtte ganger i uka.
I rampelyset.
- Hvis det er frykt som hindrer deg... - Mye hindrer meg,
men ikke frykt.
Jeg ville ikke stått her foran deg...
Jeg ville ikke engang vært i New York om frykt hindret meg.
Det er bare ikke så enkelt. Vi er dumme om vi ikke tror
hell betyr noe, samt talent og besluttsomhet.
- Jeg er det perfekte eksempelet. - Du tuller.
Hvis ikke Bruno Walter hadde blitt syk den dagen
og Rodziński ikke hadde snødd inne, hadde jeg aldri debutert.
Jeg hadde undervist i piano til små, sutrende åtteåringer...
Om ikke den dagen, så en annen.
- Er det det du tror? - Jeg vet det.
- Sier du det? - Selvsagt.
Og ikke glem at du er mann.
Det gjør jeg aldri.
Nettopp.
Herregud.
Bravo!
Du var enestående.
Du godeste. Så snilt av deg å komme, Shirley.
- Jeg tok med Richard Hart og kona Lil. - Nei.
Dick øver på sitt nye Broadway-show med Eva Gabor,
og han varer ikke lenge i ekteskapet, og jeg tror han er din type.
- Hvilken type? - Samme som min:
utilgjengelig.
Vidunderlig.
Så snilt av deg å komme.
Jeg elsker Dark of the Moon.
Gi deg. Du er enestående.
Produksjonen er bedre med deg i den.
Det er bare denne uken, men det er fint sagt.
Hvis de var fornuftige, ba de Ms. Jones bli i senga.
Du er virkelig herlig.
- Kjære. - Takk for at dere kom.
- En glede. - Takk.
Ta en matbit med oss.
Jeg kan ikke. Jeg tar toget til Tanglewood i morgen.
Tanglewood?
Du skal besøke broren min.
- Ikke se så overrasket ut. - Jeg er ikke det, jeg bare...
Han nevnte det ikke.
Tja...
- Kanskje han var diskré? - Min bror?
Tviler jeg på.
- Nei, prøv igjen. - Det er seks.
- Nei! - Åtte.
- Fryktelig. - Fire...
- Nei. - Tre.
Da må det være sju.
- Kan du konsentrere deg? - Kanskje jeg skal stoppe og tenke litt.
Bare stopp og tenk, for jeg sender deg det
akkurat nå.
- Tjue. - Nei.
Nei.
Hvor lenge må vi gjøre dette?
Vi må bygge opp en sterk forbindelse.
Jeg kan ikke. Jeg vet ikke hva du gjør.
Du kan bygge en bombe der bak for alt jeg vet.
Nei.
- Jeg er bare så avslappet. - Sprenge alt i lufta.
Er ikke du?
- Jo. - Er du?
Ja.
Har aldri sett deg sitte stille så lenge.
- Verker du etter å røre deg? - Nei.
- Bra. - Slett ikke, faktisk.
Kom hit, jeg gjør det.
Milde himmel.
- Jeg er visst ubrukelig. - Ja.
Hvor skal jeg?
- Stå her. Ikke dette. - Nei vel.
- Ikke. - Hvorfor ikke?
Kanskje litt glorete?
Ser ikke så klønete ut.
Jeg liker dette.
Elsker lukten av deg.
- Gjør du? - Ja.
Det er min far.
Er ikke det rart?
Jeg pleide å elske
å krype inn
i frakken hans
når han kom hjem fra jobb om kvelden.
Lukten fortryllet meg.
Jeg assosierer den alltid med trygghet.
Hun er så pen. Fortell om henne.
- Hun er en vidunderlig jente. - Ja.
- Og vi har... - Hvor møttes dere?
På en fest hos Claudio Arrau.
Er du skuespiller, Felicia?
- En fantastisk en. - Det er jeg.
- Selvsagt. - Jeg er det.
Utrolig nok.
- Ikke han. - Nei. Grusom.
Tok filmtest en gang i L.A.,
- og den var fæl. - Så dårlig.
De sendte meg til Hollywood, satte meg på kamera
og sa: "Takk, her er en enveisbillett tilbake til New York."
- Å nei. - Det kan du trygt si.
Han var student her vår første sommer, og nå
er han alles favorittlærer.
Du kommer ikke engang inn i huset når han dirigerer studentorkesteret,
for det er så fullt.
- Fordi jeg er så glad i dem. - Og de er glad i deg.
Fortell hva som skjedde med Rochester-filharmonien.
- De forbigikk meg. - Ja, jeg vet det.
De sa jeg tilbrakte for mye tid med deg i Boston.
- Var det grunnen? - Det tror jeg.
Vi bør diskutere "Our Town", hvis du har...
Rømmer du til Hollywood?
- Kaster bort tid på musikaler... - Jeg lover å gi opp musikaler.
Du har et ansvar for talentet ditt, Lenny.
Han kan bli den første store amerikanske dirigenten.
Men han må oppføre seg slik
at når han kommer på scenen for å lede orkesteret,
kan han ærlig si til seg selv: "Mitt liv og mitt arbeid er rent."
Og navnet...
De gir aldri et orkester til en Bernstein.
Men en Burns?
Leonard S. Burns.
- Det må jeg sove på. - Jeg pleide å underholde folk
på toget til og fra Moskva.
Og for hver ankomst måtte jeg straks dra tilbake,
for vi jøder hadde selvsagt ikke lov til å bo der.
Jeg så aldri byen.
Ikke én gang.
Men jeg fikk spille.
Jeg vil se det.
Se hva?
Alt maestro Koussevitsky vil at du skal gi opp.
All musikken du har skapt.
- Vil du? Vi kan ikke bare dra. - Jo da.
Det kan vi.
Utrolig.
Hvorfor vil du gi opp dette?
- Det er så fint. - Det er ikke seriøs musikk.
Hva betyr det?
Det betyr at jeg kan bli den første store amerikanske dirigenten.
Er det det du vil?
Jeg vil mye.
New York, New York!
En helsikes by!
Hvordan går det?
Bedre, tror jeg.
Kan jeg legge hodet slik?
- Det er så flaut. - Nei da.
- Nei. - Det er som om...
Om jeg ikke puster, går det bra.
Bare... Nei.
- Det skjer hver gang. - Hva da?
- Hva mener du? - Hver gang jeg er i en seng
- jeg ikke er vant til. - Skjønner.
- Du antydet det. - Jeg visste ikke hva du mente.
- Jeg bare... - Milde himmel.
- Det er korsryggen... - Tar du piller eller noe?
- Jeg tar mye piller. - Det gjør du nok,
men jeg mener for dette.
Å kjære. Beklager.
Stakkars deg.
- Det er mye bedre på gulvet. - Ja.
Mye bedre. Takk. Flott idé.
Du ordnet alle putene.
- Du tar godt vare på meg. - Jeg vil gjøre deg bekvem.
Jeg har en lek. Misunnelse og hemmeligheter.
- Hørt om den? - Nei.
Vi forteller hverandre en hemmelighet, og så noe
vi er misunnelige på, og så er vi nærere hverandre.
Føler meg ganske nær alt.
Du er nærere enn for 20 minutter siden.
- Greit. - Jeg så andre sider av deg
- som jeg bare har drømt om. - Jøssenavn.
Greit.
Du først.
Vil du si noe du er misunnelig på, eller fortelle en hemmelighet?
Si en hemmelighet.
- En hemmelighet? - Ja.
- Fikk du aske på deg? - Nei.
Greit.
Da jeg var liten...
...drømte jeg om å drepe faren min.
Og når jeg våknet fra drømmen, satt jeg i senga...
...og fantaserte om det...
...fordi han var så fæl.
Av og til kan jeg ikke
finne meg selv.
Nå vel...
Jeg er forresten enig.
- I hva da? - Navnet.
Felicia Burns.
Det har ingen glans.
Det høres bare feil ut.
- Lyden av deg trøster meg... Herregud. - Gjør den?
Jeg misunner faktisk luften som får gå gjennom deg.
Ut av munnen, håper jeg.
- Hvilken som helst vei, faktisk. - Nei.
Jeg tenkte aldri slik på det.
Men det ville definitivt vært en
annen tonehøyde om den kom ut av den andre enden.
Like behagelig, håper jeg.
- Skjelver jeg? - Du er motbydelig. Ja.
De øynene...
Du vet ikke hvor mye du trenger meg.
Kanskje jeg gjør.
Vennen, det var bedre enn Philadelphia.
- Var det? - Jeg måtte styre meg
- for å ikke hoppe inn i orkesteret. - Så snilt.
Fortalte jeg om jenta? Hun jeg skrev... Felicia.
- Hun jeg skrev om. - Ja.
Dette er David, han spiller klarinett. Hva annet...
- Jeg spiller klarinett. - Det ser jeg.
- Og han er enestående. - Ja.
Jeg hørte på, du var fantastisk.
Du også. Broadway-stjerne.
Nei.
Vi skal ha lunsj med Kouss, ellers kunne vi...
Hva med senere? En drink eller noe?
Gjerne det.
- Mente ikke å overraske deg. - Alt i orden.
- Kanskje det var ufølsomt. - Nei da.
Slett ikke.
- Da sees vi senere. - Ja.
Kom igjen, lille fugl!
- Hyggelig å møte deg. - Deg også.
Livet er ikke så seriøst. Ærlig talt.
Hvilken alder lever vi i? Man kan være så fri man vil
uten skyld eller tilståelse. Ingen skade skjedd.
Jeg vet nøyaktig hvem du er.
La oss...
...gjøre et forsøk.
- Ja. - Ja?
- Jeg mener... - Nei!
- Ikke her. - Nei, ikke her.
Det var ikke slik jeg mente det.
Leonard Bernstein er komponist, dirigent og pianist.
Hans kone Felicia Montealegre er skuespiller.
Begge lever travle yrkesliv, men er sjelden fra hverandre.
Bernstein er 37 år gammel,
men har vært i offentlighetens øye i tolv år.
Siden han var vikar for Bruno Walter
og dirigerte symfoniorkesteret i en alder av 25,
har Leonard Bernstein dirigert og spilt over hele verden.
Han har skrevet symfonier, balletter og opera,
samt musikken til Broadway-musikalen Wonderful Town
og spillefilmen Storbyhavnen.
Felicia Montealegre kom til Broadway og amerikansk TV
fra Santiago i Chile.
Hun var en av de første dramatiske stjernene på TV.
Bernstein-familien, Leonard, Felicia og barna deres,
Jamie og to måneder gamle Alexander,
bor i New York nær Carnegie Hall og Broadway.
De har bodd der i cirka tre år.
God aften, Felicia.
- Hei, Ed. - God aften, Lenny.
- Hvordan går det, Ed? - Bra.
Lenny, for meg er det vanskelig å kategorisere deg profesjonelt,
siden du gjør så mye samtidig. Hva anser du som primæryrket ditt?
Jeg må vel si at jeg primært er musiker.
Alt som har med musikk å gjøre, er mitt fagfelt,
ikke sant? Enten jeg komponerer den,
dirigerer den, formidler den, studerer den eller spiller den.
Så lenge det er musikk, liker jeg og gjør det.
Felicia, klarer du å holde tritt med aktivitetene?
Det er ganske vanskelig. Han har så mange.
Denne sesongen blir nok hektisk.
Han skal blant annet skrive to musikaler. Én er en bearbeidelse,
Romeo og Julie, det er West Side Story
med Jerry Robbins og Arthur Laurents
og en talentfull ung lyriker, Stevie Sondheim.
Og så har han fire presentasjoner
i Omnibus, programmet på CBS.
Og...
- Stemmer det? - Du kan timeplanen min bedre enn meg.
Hva med deg, Felicia? Gjør du annet enn å være skuespiller?
Det er vanskelig å gjøre mer enn å ta seg av denne husholdningen.
Mannen min, barna og skuespillerjobben tar resten av tiden som er igjen.
- Og memorerer prosjektene mine. - Jeg kan ikke noe for det.
Lenny, hva er den store forskjellen
mellom komponist Bernstein og dirigent Bernstein?
Jeg antar...
Jeg antar det er en forskjell. Det er
en personlighetsmotsetning som finnes hos enhver komponist
eller noen skaper i forhold til en artist.
Enhver artist, enten det er
Toscanini eller Tallulah Bankhead, uansett hvem,
lever et slags offentlig liv. Et ekstrovert liv, om du vil.
Det er et overforenklet ord, men noe slikt.
Mens en kreativ person
sitter alene i et stort studio
og skriver helt alene og
kommuniserer med verden på en svært privat måte og
lever et temmelig
rikt indre liv, i stedet for et ytre.
Og bærer du på begge personlighetene...
...betyr vel det at du blir schizofren, og det er slutten.
Felicia, du er vel også interessert i musikk?
Pappa.
Pappa!
Ta imot!
GLAD I DEG PAPPA JAMIE
Glad i deg også, vennen.
Veldig. Takk.
Hallo, barn av Zevs!
Min kjære!
- Hallo, Lenny. - Hallo.
For en fin overraskelse.
Jeg elsker New York. Du går ut av leiligheten,
og plutselig støter du på folk du er glad i.
- Jeg skal til sentrum. - Jeg også.
Vi går gjennom parken for å komme til Saks
- før regnskyllet. - Hvem er du? Hallo.
Hallo, du er så vakker. Du er så dyrebar.
Vil du vite en hemmelighet?
Vet du at jeg lå med begge foreldrene dine? For mye, ikke sant?
Jeg elsker for mye. Men jeg tøyler det.
Jeg tøyler det!
Ser du de folkene på andre siden som stirrer på oss?
De sier: "Det kan ikke være ham. Han er mye penere på TV."
"Men han har iallfall Leonard Bernsteins ører."
"Kan det være ham? Er det mulig?"
Så pinlig. Vi har ikke engang sølvtøy.
- Her. - Beklager, kjære.
Vi trenger ikke bestikk.
Jeg bestilte jo kinamat.
Vi trenger gardiner så jeg kan sove.
Går rundt som en zombie.
Skremmer barna våre.
- Har vi barn i huset? - Ja.
Vet ikke hvordan Berg-familien klarer tre barn.
Tre! Ja, det er utrolig. Ufornuftig.
Alex lager ikke lyd. Vi klarer oss.
- Så langt. - Sover hele dagen.
- Alexander, vår sovende lille baby. - Han sover ikke lenge.
- Det er som om han ikke er ekte. - Nei.
Drømmebaby.
Jeg er trist, men vet ikke hvorfor.
Du er trøtt. Du trenger bare søvn.
Ja.
Sommeren sang i meg en liten stund, men synger ikke i meg mer.
Edna St. Vincent Millay.
Hvis sommeren ikke synger i deg,
synger ingenting i deg.
Og hvis ingenting synger i deg,
kan du ikke lage musikk.
Det er en pris for å være i min brors kretsløp, vet du.
Selv om han elsker å tro at det er motsatt.
Jeg forstår vel hva du mener.
Det er underlig, men jeg...
Jeg tror det finnes i alle.
Man ønsker å justere til en selv.
Denne veien.
Men...
...å ha så sterk personlighet pålagt seg,
er som en måte å dø på.
Jeg mener det. Men det øyeblikk jeg ser at det gjør at han lider,
er det ikke verdt det. Nei. Hvorfor? Det tar ikke livet av meg.
Om det gir ham glede eller får slutt på lidelsene hans
og jeg kan gjøre det, hvorfor ikke?
Men man må gjøre det helt uten offer.
Og hvis det blir offer, forsvinner jeg.
Bra?
Denne gangen var veldig bra!
- Vidje! - Herregud!
Hvit antikk vidje med Pierre Deux-puter.
- Elsker det. - Det gir den
lekne, viktorianske konservatoriestilen.
Så du vil bure meg inne i et glassbur som en eksotisk fugl.
Jeg er omgitt av menn, og det føles så riktig.
De er virkelig bedre.
Jeg tror Felicia er... Jeg vet ikke. Jeg forstår henne bare ikke.
Det går bra. Hun er bare...
Alt i orden? Trenger du et håndkle eller noe?
Julia! Vi trenger et håndkle.
Du er så distrahert hele tiden.
Jeg skal drite stort.
Fantastisk.
- Herregud. - Har pappa nevnt noe om
- Harry og Amberson i sommer? - Nei.
Harry tilbyr meg jobb på Amberson i sommer.
Hva tror du?
- Hva sier pappa? - Han synes det er en god idé.
Da er jeg enig.
- Har jeg din velsignelse? - Ja.
- Takk. Ha det. - Glad i deg. Ha det.
- Hun ser så voksen ut. - Skinnet kan bedra.
Jeg fikk lov.
Tusen takk.
Vær veldig flink til dette.
- Så glad. - Du skremmer meg. Jeg gjør mitt beste.
- Jeg ble nettopp tråkket på i eget hus. - Kom hit. Du må møte noen.
Han der tråkket nesten på meg.
- Jeg ble halshugget... - Hør her.
- Ja, jeg er trøtt. Bare... - Dette er Lenny.
- Hallo! Står til? - Dette er Charlie.
Alle mine hender er opptatt.
- Du er en stor kar. - Jim.
Høy fyr. Hallo, Charlie.
Hvordan går det? Koser du deg?
Lenny burde komponere.
- Tja... - Nei, Harry elsker å spille
ved siden av ham med det ytre og innspillingene og...
- ...stereotypene. Ikke min favoritt. - Min favoritt.
Nei, han er ikke min favoritt.
- Så... - Så...
- Du er så tapper. - Ja.
- Ville aldri visst det. - Takler det bra.
Vår lille Jeanne d'Arc.
Men husk hva som skjedde med Jeanne. Gikk ikke bra.
Kjeder meg sånn.
- Hallo, Scott. - Hallo.
Vi sier ikke det i vår familie. Felicia liker det ikke.
- Deres familie? - Min familie.
Familien din, Lenny?
Greit, det er nok.
- Vi har vært sammen i ti år. - Tro meg, jeg kjenner tre av dem.
Fornektelse er visst ingen forpliktelse.
- Det var kryssordet. Åtte bokstaver. - Var det?
Ordspill.
- Ja, det var "ordspill". - Ja.
- Gjorde du det på torsdag? - Ja.
- Det var ganske lett, men... - Ja.
- Hei. - Hei, jeg er Tommy.
Dukket du opp fra lommetørkleet mitt?
- Jeg bor her nå. - Er du en ånd?
- Gjerne. - Får jeg tre ønsker?
- Hva er ditt første ønske? - Mitt første.
Lykke til. Ha det, Tommy.
Beklager, jeg vet ikke om...
- Det er vakkert. - Takk.
- Felicia setter det sammen. - Fint.
Hadde jeg bestemt, ville jeg sett ut som en klovn. Ikke si det til noen.
Kan jeg røyke i naborommet? Hvor bor du? Hvem er du?
- Jeg er fra San Francisco. - Fra jorda?
Ja, opprinnelig.
- Håret ditt er nydelig. - Tusen takk.
Jeg må på taket og få litt luft.
- Vil du bli med? - Gjerne.
Fantastisk. Kom hit. Tommy, ikke sant?
- Midtpunktet. - Ballets dronning.
Ballets dronning!
- Herregud, tuller du? - Begge samtidig.
Linedansing. Tallerkensjonglering.
Har du sett Lenny noe sted?
Skal jeg hente ham?
Nei, det går greit.
Jeg sier at jeg trengte den høye halsen.
Jeg trengte den, ikke sant?
Mens jeg knuser denne jævla veggen.
- Hvordan løser vi dette? - Jeg vet ikke.
Jeg er bekymret. Vi må finne det ut.
Vet lytterne dine hvordan du ser ut?
Problemet er at du er på radio. Du må være på TV.
- Slutt. - Du er nydelig. Får jeg lov?
Elskling, dette er Tommy.
- Alt i orden? - Ja.
Elskling.
Kom gjennom her. Det går bra.
- Elskling. - Nei.
Jeg er så lei for det.
Fiks håret. Du begynner å bli slurvete.
Enten man liker det eller ikke, er verden fullstendig fascinert,
til og med besatt, av alt om deg.
Helt siden den berømte telefonen som førte til din debut i Carnegie Hall.
Og du har ikke skuffet dem.
Femten år på TV hvor du har lært oss om magien i klassisk musikk,
Young People's Concerts og Omnibus.
Nådd ut til millionvis over hele verden,
ti år i New York-filharmonien
i tillegg til komposisjonene.
West Side Story omdefinerte musikalsjangeren.
- Herregud. - Og så Candide og On the Town.
Når du legger det sammen, har jeg faktisk ikke skapt mye.
Musikk er...
Jeg vet dette høres rart ut, det var det viktigste jeg kunne gjøre,
og en stor kilde til misnøye at jeg ikke har skapt mye i det hele tatt.
Når du legger det sammen, blir ikke listen lang.
Tja...
Dette er...
Dette er muligheten for verden å bli kjent med deg utenom alt det.
Denne boken skal gi forståelse om hva du tenker i private øyeblikk.
Dine personlige følelser for livet slik du kjenner det.
Jeg føler at verden er på randen av kollaps.
Det er det jeg føler.
Jeg mener det.
- Ja. - Forringelsen av kreativitet,
som har fått bråstopp.
Jeg mener ikke vitenskapelig. Det har eksplodert.
Men mens vi sitter her, er det veldig vanskelig å...
...tenke at om jeg er dirigent eller komponist,
innvirker noe av det på noe?
Eller at min eksistens er verdt å snakke om for denne boken.
Jeg er enig. Dette har rammet mange artister, og det vises i verkene deres.
Det synes å sive inn i underbevisstheten
- slik at det blir en stor depresjon... - Men jeg vet Felicia...
Hun merker det voldsomt.
Det gjennomsyrer alt.
Nesten som hun ikke kan nyte noe lenger.
Jeg vet det.
- Det virker så trist. - En piknik,
vannet, lunsj,
bare sitte sammen.
Hva er det?
Jeg tror hun har en intens følelse av flyktighet.
Jeg merker også det på henne.
Jeg ante det ikke, for inntrykket mitt av henne først
var at hun er livlig,
utrolig våken og bevisst,
og en lykkelig person,
men noe virker knust i henne.
Hun sa til meg i Wien forrige måned:
"Jeg vil av. Jeg vil stoppe bussen og gå av."
Og hvordan føles det?
Jeg har én eller to redninger. Den ene er at jeg elsker folk
og elsker musikk. Så høyt at det limer meg til livet
selv når jeg er mest deprimert. Og jeg kan bli svært deprimert.
Men jeg har arbeidsmoral, og det holder meg flytende.
Det andre er at jeg elsker folk så høyt at det er vanskelig å være alene.
- En del av kampen min som komponist. - Ja.
Du er den eneste jeg vet om
som lar baderomsdøren stå åpen i frykt for å være alene.
Kan man virkelig tro at
mennesket bare er et fanget
dyr?
Han er offer for egen grådighet og dårskap og...
Enten tror man på det himmelske elementet i dette, eller ikke.
Så lenge jeg tror på det,
noe jeg antar er fordi jeg elsker folk så høyt, må jeg tro på
i et fjernt hjørne av sjelen at det finnes en utvei.
Sopraner...
...det er deres tur.
Fra takt 44, slutten av "Make our garden grow,
make our garden grow", mot a cappellaen.
Og sopraner, pass på at dere
lager rom slik at de høye notene kan skinne.
- Det betyr... - Det er... "Jeg er døende
og utvikler brokk."
Gammelt ordtak fra Chile. Jeg var desperat etter et rim, men fant ingen.
- Jeg vekket henne... - Din mor var fra Rovno Gubernia.
...midt på natten, desperat.
Og der kom ordtaket på sparket.
- Du vekket meg fra en veldig dyp søvn. - Det er samme ordtak.
Faktisk er all spansk her fra Felicia.
Heldigvis er hun her i dag for å hjelpe med uttalen.
Det stemmer. Beklager...
Jeg leste gjennom Voltaires verker, men fant ikke Rovno Gubernia.
Fordi jeg fant det på, kjære deg.
La oss se hva dere synes.
- Se hva dere synes. - Praktfullt.
Deilig, ikke sant?
- Greit. Sånn. - Takk.
Kom igjen.
Lenny, hva skal jeg ta?
Du kan ta den store hundematsekken.
Å jøsses. Takk.
Det er Jamie.
Og jeg ville ta en drink.
Pappa!
Hallo, vennen.
Forsyn deg etterpå. Bare gå dit.
- Er alt Felicias idé? - Jeg gjorde ingenting. Hennes maleri også.
- Så vakkert. - Lenny.
- Hva er det, elskling? - Har du sett Jamie?
- Jeg har ikke sett Jamie. - Har du ikke?
Nei.
- Hvordan det? Er hun her? - Ja, hun er her.
- Hun er veldig lei seg. - Hva er hun lei seg for?
Hun har hørt sladder.
- Unnskyld? - Sladder.
- Om hva da? - Om deg, elskling.
Hva med meg?
Vet ikke. Hun har vært i Tanglewood hele sommeren.
Kan ikke forestille meg hva hun har hørt.
Hva sa du til henne?
Jeg kan ikke si noe. Jeg sa hun burde snakke med deg.
Hun er vel gammel nok?
Samme hvor gammel hun er. Jeg ba deg være diskré.
Jeg synes hun er i en alder når hun trenger, fortjener å vite.
Hun ba ikke om noe av dette.
- Det var min avgjørelse. - Nei, det var vår.
Ikke bare din.
Du våger ikke å fortelle sannheten.
Jamiery Creamery.
- Velkommen hjem. - Se på dette.
Hallo.
- Hei. - Hallo.
Ikke det jeg forventet.
Skrev du en ny sang eller noe?
Jeg leste. Skrev i dagboka. Fin tur?
- Så du Tommy? - Ja, han vinket.
Tenkte det ville gjøre deg glad. Han blir her i helgen.
Så flott.
Skarp som en kniv, han. Holder meg på tå hev.
- Se hvordan han gjør anagrammer. - Han er snill.
Moren din sa at du
er lei deg fordi du hørte rykter
om meg i Tanglewood i sommer.
Skulle ønske hun ikke hadde sagt noe.
- Jamie... - Det er helt greit.
- Nei, for du er lei deg. - Nei da.
Så la oss snakke.
Moren din og jeg har snakket om det, og jeg sa jeg ville snakke med deg om det.
- Jeg... - Prøve å belyse eller forstå
hva som kan ha skjedd.
- Sjalusi er ordet jeg ville brukt. - Hva?
Sjalusi.
Da jeg var
elev på Curtis, var det en gutt...
Virket grei. Tok med pistol på skolen og prøvde å drepe meg
fordi han var sjalu på mitt musikalske
- talent. - Ditt musikalske talent.
Det drev ham til randen av drap.
Artur Rodziński var musikalsk leder for New York-filharmonien.
Gud ba ham ansette meg.
Prøvde å kvele meg på en prøve.
På grunn av sjalusi.
Jeg vet ikke hva som skjedde eller hvem som sa hva eller hvor,
men jeg kan bare forestille meg at det kom ut av sjalusi.
Sjalusi for...
Det jeg gjør
som har plaget meg hele livet. Beklager at det plager deg nå.
Håper det hjelper.
Så ryktene er ikke sanne?
Nei, vennen.
Takk...
...for at du kom og snakket med meg.
Jeg er lettet.
- Vi går inn. - Hvilken...
Hvilken farge?
Her har vi...
Vi har tre nyanser av nøyaktig samme rødfarge.
Det er ikke nøyaktig samme.
Denne er angivelig blå.
- Jeg prøver... - Blå...
Gir vi opp anagrammer, da?
Du gjør det til et design.
- Vi har neglbehandling. - Du er en kunstner.
Se her, en liten rute.
Jeg tenkte det var lurt at han kom hit i helgen.
Jeg vet hvor godt Jamie liker å være med ham.
- Jamie? - Du liker ham vel også?
Ja, det gjør jeg.
- Hvis jeg har gjort noe galt, si det. - Nei.
Jeg vet ikke hvorfor Jamie er spesielt...
Jeg vet ikke hvorfor du sa hun var spesielt interessert i...
Tommy er veldig varmhjertet og svært intelligent,
som vår datter.
- Greit. - Og...
- Nei, jeg sier ikke... - Jeg er også interessert
i å tilbringe tid med ham.
Jeg påstår ikke at jeg tok ham med hit for hennes skyld.
- Åpenbart ikke. - Nei.
Jeg sier bare at det også var en annen grunn.
- Men jeg kan be ham dra. - Nei.
Jeg leste visst rommet feil.
Jeg leste rommet feil.
Det handler ikke om det, men om...
- Om hva da? - Ingenting.
Nei vel. Greit.
Så det er greit?
Ja?
- Ja. - Greit, elskling.
Jeg gjør det.
- Hva? - Nei, jeg bare...
Jeg trodde vi hadde en samtale.
- Vi hadde det. - Nei.
- Jeg trodde vi var ferdige. - Jeg vet du er opptatt.
Bare desperat etter å fullføre dette.
Så gjør det, elskling. Jeg hindrer deg ikke.
Hvor er alle? Å, de er her.
Hallo, alle sammen. Jeg har en kunngjøring.
Jeg er ferdig med "Mass".
Jippi, pappa.
Hvor skal mamma?
Hvem etterlot Sniff i vestibylen?
Hallo, Brian. Alex.
Hvem etterlot Sniff i vestibylen?
- Hvem forlot Sniff? - Jeg. Beklager, pappa.
Det er jo hans dag.
- Han begynte å spise... - Pappa, du må se meg.
- Hvor mange? - Stopp.
- Hvorfor maser du om dette? - Hvor mange?
- Unnskyld. - Det var en dame...
- Du er en dag sen til thanksgiving. - Jeg vet. Harry forsinket meg. Jeg måtte...
- Nina var veldig lei seg. - Nina virker ikke lei seg.
Hørte du henne skrike om en tilfeldig kvinne?
Du fikk henne til å komme.
- Og en overraskelse til deg... - Pappa!
Selvsagt. Takk, Julia.
Nina er ikke lei seg for kvinnen,
men for at du nesten gikk glipp av thanksgiving.
- Vi visste ikke om du kom. - God thanksgiving.
- Bli, Mike. - Takk.
- Jeg må gå ned. - Jamie, følg ham.
- Ja, kom, Mike. - Takk.
- Vil du ha snacks først? - Nei takk.
God thanksgiving.
Elskling?
Et øyeblikk trodde jeg...
- Det var litt av en oppvisning. - Hva?
- Det var litt av en oppvisning. - Hva mener du?
Du la ut putene og tøflene
og tannkremen og tannbørsten, og jeg har ikke sett deg siden.
Jeg skjønner at du er sint på meg, men...
...la oss være fornuftige.
Det er et ordtak i Chile
om å aldri stå under en fugl full av skitt.
Og jeg har levd
under den jævla fuglen
så lenge at det faktisk har blitt komisk.
Jeg tror
- du lar tristheten din få... - Slutt!
- La meg si... - Det har ingenting med meg...
- ...det jeg skal si. Jeg tror... - Nei.
...du lar tristheten få overtaket.
Det handler om deg, så du bør elske det.
Du vil være søvnløs og deprimert og syk. Så du kan unngå å oppfylle pliktene dine.
- Hvilke plikter? - De som er gitt deg.
Gaven du har fått.
- Gi deg. - Himmel.
Gaven kommer med byrder. Har du noen anelse?
- Byrden å hykle ærlighet og kjærlighet. - Det er sannheten.
At du elsker folk, og fra den kjærlighetskilden
oppstår livets komplikasjoner.
- Det stemmer. - Våkne! Ta av deg brillene.
Hat i hjertet, og raseri. Det er så mye at det er vanskelig å telle.
Det er det som driver deg. Dypt raseri.
Du står ikke på podiet for å la oss oppleve musikken
slik meningen var. Du kaster den i trynet på oss.
- Hvordan våger du? - Hvor mye vi aldri kan
forstå, mens vi bevitner at du gjør det så uanstrengt,
håper du at vi virkelig innerst inne får vite
- hvor underlegne vi er deg. - Ditt problem.
- Og ditt overmot... - Bli med i klubben.
Du sprader rundt med alle storøyde kelnere Harry skaffer deg
under dekke av at de har noe intellektuelt å tilby,
- mens du "underviser" dem. - Hjertet mitt er iallfall åpent.
Hvordan våger du å si det?
Har du glemt de fire årene da du ikke visste om du ville gifte deg med meg?
- Det tror jeg. - Tanken på deg?
I Chamberlain-filmen vi så sist uke
sa han: "Hvordan konkurrerer jeg med ham du tror jeg er?"
Godt jeg møtte Dick og overlevde din ubesluttsomhet.
- Dick Hart. Richard Hart. - Ja.
- Som faen meg døde. - Som elsket meg.
- Som døde. - Som elsket meg.
Ja, han er et lik nå, og det var jeg som var dum nok
til å vente utenfor sykehuset på deg som en idiot.
Din sannhet er en jævla løgn!
Den suger opp energien i alle rom og gir ikke oss andre mulighet
til å leve eller puste som dem vi er. Din sannhet gjør deg modig og sterk,
og tømmer resten av oss for enhver form av mot eller styrke.
Fordi det er så utmattende.
Så utmattende å elske og akseptere en som ikke elsker og aksepterer seg selv.
Og det er den eneste sannheten jeg vet om deg.
Hvis du ikke er forsiktig, dør du som en ensom gammel queen.
Mamma! Pappa!
- Pappa! - Mamma!
- Sniff er her! Fort! - Kom igjen.
Mamma! Du går glipp av Sniff.
Hva gjør dere her inne?
- Så stor. - Dere har vært der så lenge.
- Pappa! - Ja.
Kom igjen.
Jeg går.
Hallo.
Hallo. Står til?
Fantastisk. Hallo.
Det jeg elsker
med disse torsdagsprøvene,
er at vi får sjansen til å snakke om hva vi syns om musikken.
Så takk for at dere kom, og god aften.
I dag studerer vi Sjostakovitsjs 14., opus 135.
Det jeg innså med dette verket...
Det kan være morbid, men jeg synes ikke det,
nemlig at
idet døden nærmer seg,
mener jeg en kunstner må
kaste av seg alt som begrenser ham.
Og en kunstner
må være resolutt i å skape, uansett hvor mye tid han har igjen,
i absolutt frihet.
Derfor
må jeg gjøre dette for meg selv.
Jeg må leve
resten av livet mitt, uansett hvor langt eller kort det blir,
nøyaktig slik jeg vil.
Som flere og flere av oss gjør for tiden.
Da sir Beelzebub ba om sin syllabub
På hotellet i helvete
Der Proserpina først falt
Blått som gendarmeriet var Havets bølger
Rystet og skaket barpiken
Som Balaklava kom lava ned
Fra taket og havet er blått
Treaktig gendarmerie
Tok dem i varetekt mens Beelzebub ropte på sin rom
Ingen av dem kom!
Og kutt. Takk. Det var scenen.
Himmel. Jeg tror ikke munnen min har gått så fort før.
- Du er snill, Colin. - Vær så god, Felicia.
Jeg tar gjerne én til.
- Selvsagt. - Hvis det er greit.
Husk at om du holder manus lavt, får du mer sprett.
Lavere. Jeg hadde det høyt. Jeg vil prøve igjen fra takt 44.
Og slagverket kunne vært litt svakere.
- Hodepine ennå? - Det går bra.
- Cynthia. - Vet de
at det bare er snakk om tid før du regisserer?
Skjer alt. Teppet hadde en annen farge i går.
- Jeg hadde rett om teppet. - Enig.
Jeg glemte hvor høyt jeg elsker å jobbe.
- Vi er nesten ferdige. - Reservasjonen kan vente.
- Dette er så festlig. - Vent.
Trodde det var min tur til å ta deg med ut.
Dere må slutte å bekymre dere for meg.
- Jeg er travlere enn før. - Bedre, ikke travlere. Det er sant.
Har ikke
Poor Murderer førvisning neste uke?
Ikke si det.
Hvem sa noe om bekymring?
Jeg er bare grådig etter å få mest mulig av deg.
Jeg er din.
Hva snakket du om?
Jeg snakket om...
- Hva snakket jeg om? - Jeg husker ikke.
Kanskje jeg sa at alle er så fine i kveld.
Mange hombres. Mange.
Kyllinger? Det er det vi kaller dem.
Alltid bra med kyllinger.
Du liker kyllingene.
- Jeg elsker kyllinger. - Vet det.
- Harry, har jeg... - Ja.
- Bare gjør det der. - Ja.
- Klarte du det? - Som en proff.
Det regner på meg gjennom den jævla nesen din.
Det er greit. Her borte.
Vær så god. Jeg bare serverer alle.
- Lenny... - Det går bra.
- Beklager. - Det er greit. Takk.
Jerry Robbins hadde rett. Man kan ikke ha et forhold
på forskjellige hotellrom.
- Nå irriterer du meg. - Hør.
Nei, elskling, jeg ville bare...
Jeg ringte for å høre hva planen din er for helgen.
Vi er hjemme om et par dager.
Vi kan alle dra til Fairfield. Du må bare overtale mamma.
Hvem er vi, pappa?
Nei, jeg...
Han er ikke et monster.
Han er en helt genial
og herlig fyr. Han er min geni-nisse. Han er ikke engang min type.
Ikke gjør det.
Ikke snakk til meg om dette, pappa.
Vennen...
Jeg beundrer deg.
Jeg er så glad i deg, Jamie.
Jeg vet det.
Jeg snakker med mamma igjen.
Greit, pappa.
Vet ikke om du så det,
men du fikk flott kritikk i The New York Times.
- Gjorde jeg? - Jeg beholdt den, hvis du vil...
Jeg vil ikke se det.
Det gjør meg bare ubekvem.
Men det var snilt. Takk.
Greit.
Hvordan var mandag kveld?
Mandag... Nei, jeg tror ikke
- jeg vil snakke om det. - Vent.
- Hva skjedde mandag? - Ingenting.
- Din mor har en beiler. - Nei.
Har du? La oss snakke om det.
Det er nok at du blir utsatt for din fars affærer.
Så nei, det trenger vi ikke.
Men apropos faren din,
har jeg to forestillinger på thanksgiving, så
jeg blir på teateret, og du spiser med ham
i leiligheten med Nina og Alex.
La oss prøve å ha det litt normalt.
- Føles ikke normalt for meg. - Tja, jeg...
Vet ikke hva jeg skal si.
- Jeg er sent ute til Alexander. - Gi deg.
Jo. Dere to har tydeligvis ting å snakke om.
- Ikke gjør det. - Jo, jeg gir dere rom
- til å snakke om det. - Vi gjør ikke det.
Voksne gjør ikke det.
- Jeg har planer med Alexander... - Nei. Vennen.
Vi etterlater det ikke slik. Se på meg.
Jeg ser hvor sur du er, og vil ikke at du skal gå slik.
- Jeg er ikke sur på deg. - Jeg tror deg ikke.
Vent.
Jeg er ikke sur på deg, mamma.
Du er en dårlig løgner.
- Du vet iallfall at du kan stole på meg. - Ja.
- Jeg stikker. - Nei.
- Må gjøre narr av ham. - Glad i deg.
For at han ikke har sett deg og skrytt av opptredenen.
Det hadde vært herlig.
Fortell om beileren.
Ja, beileren...
Så...
Jeg var veldig spent.
- Veldig spent, vet du. - Ja.
- Vi spiste lunsj, ikke middag. - Hvor?
Café Carlyle, ikke noe fancy.
Og jeg var litt nervøs. Han også, det innrømmer jeg.
Halvveis gjennom måltidet lener han seg bort
og spør om han kan fortelle meg en hemmelighet.
- Han var litt forelsket. - Nettopp.
Så jeg smilte, rødmet litt og presset ham til å si det.
Han er forelsket i Mendy,
og ville at jeg skulle introdusere dem.
- Mendy Wager? - Mendy.
Ikke bli overrasket. Mendy er en kjekk fyr.
- Felicia... - Der satt jeg,
rødmende med sommerfugler i magen og...
Jeg tiltrekkes visst av en bestemt type.
Hør her.
Du vet at Lenny elsker deg.
Han er bare en mann. En fæl, aldrende mann
som ikke kan være én ting i sin helhet.
Han er bare fortapt.
Jeg har alltid visst om ham.
Han ringte meg.
Og?
Han vil at alle skal dra til Fairfield i to uker.
- Han hørtes annerledes ut. - Felicia...
Nei, jeg...
Ingen unnskyldninger. Han svek meg ikke.
- Felicia... - Det er...
Jeg var arrogant
som trodde jeg kunne overleve på det han gir.
Det er ironisk. Jeg ser på alle, selv barna,
med medynk fordi de lengter etter hans oppmerksomhet.
Det var en fane jeg bar så stolt
som jeg ikke trenger.
Men
se på meg nå.
Hvem har ikke vært ærlig?
Jeg savner ham,
det barnet mitt.
Noen spørsmål?
Bravo!
- Det var utrolig. - Hvorfor kom du?
Det er ikke noe hat i hjertet ditt.
- Du kan komme nå, Mr. Bernstein. - Flott.
- Vil du sitte? - Ja.
Ser ut som du må måle blodtrykket.
Nei, det går bra.
Vet du at Betty kommer på middag?
- Nei. - Hun gjør det.
Og Mendy. Det blir hyggelig.
Julia har kjøpt fennikel, som du vet Betty elsker.
Kom inn.
- Hallo. - Står til?
Det ser ut som du har en svulst på høyre side av venstre bryst
som kan ha spredt seg til lungen.
Med tanke på svulstens størrelse,
anbefaler jeg at vi fjerner brystet,
de underliggende musklene og nærliggende lymfenodene,
samt at vi tar en biopsi av lungen
som vil vise om det er ytterligere spredning.
Vi kan gjøre alt dette neste uke, om du vil.
Ja.
Men jeg... Elskling...
- Jeg har teater i september. - Det er ok.
- Jeg må si ifra... - Jeg gjør det.
Jeg tror du blir frisk fortere enn du tror,
så vi kan ha deg klar om et par uker.
- Det er flotte nyheter. - Du får gjøre det du må.
Hvordan vet vi at all kreften blir borte?
- Tja... - ...at alt blir borte.
Vi går ikke på akkord med det for stykket...
Nå brystet er fjernet, er den lokale kreften borte.
- Vi må bare finne ut av lungen. - Hvor lang tid tar biopsien?
Bare få minutter, mens du sover fra det andre inngrepet.
Så dere gjør...
Dere gjør begge samtidig?
Ja, vi fjerner brystet, og da blir det lett å ta biopsien.
Takk for alt dette.
- Jeg vet... - Vet det.
- Det er så latterlig.
Jeg vet det.
Jeg er så latterlig.
Det går bra, elskling.
Nei, det tror jeg ikke.
- Elskling. - Takk.
- Vi går gjennom parken. - Seriøst?
Ja.
Vi får litt frisk luft.
Ja vel.
- Herregud. - Alt i orden?
Ja da.
- Det er noe galt med kneet. - Jeg har en idé.
Å nei.
Er det en lighter?
Pass dine egne saker.
Jeg tenker på et tall.
- Jeg vet ikke. Ni. - Nei.
- Fem. - Nei, du må tenke.
Jeg prøver.
- Det er to, elskling. - To.
Det er to.
Som oss.
Som oss. Et par.
To små ender i en dam.
Legg vekten på meg.
Sånn ja. Legg all vekten på meg.
Len hodet bakover.
Greit, kjære.
Hallo, mine kjære.
Hallo.
Nydelig.
Savnet deg.
Savnet deg sånn.
Mamma? Går det bra?
Alt i orden.
Var det et mareritt på veien hit?
Selvsagt. Han kjørte.
- Nei. - Tror ikke vi kunne dratt
- lenger øst om vi prøvde. - Du vet jeg hater å kjøre.
Jeg skulle kommet før.
Trenger du noe? Er det noe jeg kan gjøre?
Ikke ta permanent igjen.
Det var det jeg sa.
Ramone sa det var en triumf.
Det er en gigantisk triumf.
Hvor er Lenny?
Vet ikke. Han sover eller noe.
Husker du den
bar mitsvaen du dro meg med på?
En av Alexanders venner?
- Den lille... Ja. - Ja.
Med...
Å, hva het han?
- Feldman. - Ja!
Så der er vi, og jeg sitter ved siden av kjære Felicia.
Hun ser fantastisk ut som vanlig. Stakkars meg.
Og Lenny var cirka 12 kilo lettere.
Og solbrun, i helhvitt fra topp til tå,
inkludert hvite skinnsko uten sokker.
Det var veldig in.
En løgn.
Så på et tidspunkt
reiser Lenny seg i sitt helhvite antrekk
og går opp til lesepulten.
Ja.
Nei, det går bra.
- Lenny i hvit dress. - Ja.
Han er i helhvitt og
han...
Han går opp til lesepulten og...
- Jeg tror ikke noen ba ham tale. - Nei.
Men
det tok ham 20 minutter å gå fra bordet vårt og dit,
for han stoppet ved alle bord og pratet, selvfølgelig,
og til slutt kom han fram til den livredde gutten.
Og Felicia lener seg bort til meg
og sier tørt:
"Og her har vi bruden."
Han er oppstanden.
- Herregud. - En produksjon.
Pass opp, Jamie.
Vi sees.
Greit, ha det. Vi sees.
Glad i deg.
Jeg vil ikke ha mer besøk.
Ingen flere. Jeg vil legge meg.
Greit.
Ja. Du må avlyse det.
Vel...
Jeg drar ikke.
Det er utelukket. Jeg har hatt et forhold til orkesteret i 15 år. De forstår det.
Nei, det...
Jeg drar ikke herfra, Harry. Du må finne ut av det.
Ja.
Ja, det går bra.
- Får du tisse? - Nei, jeg klarer ikke.
- Du må drikke vannet. - Jeg prøver.
Herregud, jeg er iskald hele tiden.
Nei, ikke hjelp meg. Jeg trenger ikke hjelp.
Jeg trenger det ikke.
Slipp.
Legg deg. Jeg trenger ikke å dulles med.
- Er putene greie? - Helt greie. Kom an.
- Bare legg deg. - Greit.
Beklager.
Jeg er lei for det.
Du vet...
...at alt du trenger,
alt noen trenger, er å være følsomme mot andre.
Godhet.
Elskling, klokka er ti over halv. Har du tatt medisinen?
- Nei, jeg... - Hvordan er smertegrensen?
Tror han ba meg ikke ta den.
- Hvem sa det? - Arkell.
Elskling...
Arkell er ikke legen vår. Det er Kruger. Bernard.
- Arkell var legen vår for lenge siden. - Selvsagt, jeg vet ikke hva...
Kanskje du skal ta medisinen. Hvordan er smerten?
Det går bra.
- Ingen smerter? - Nei.
Ta den etter dette, da.
- Alt i orden? - Jeg konsentrerer meg bare.
Se hva jeg fant.
Hva er det?
- Apropos barndomsminner... - Ja.
- Det kan være en god idé. - Mye mer interessant.
- Er det? - Sett den på.
Husker du den sangen, kjære?
- Gjør du? - Tror dere vi husker?
- Husker dere dansen? - Nei.
- Du var den verste... - Husker du dansen?
Du var den verste til den.
Apen tygget tobakk På trikkelinjen
Linjen knakk, apen sprakk
Alle kom til himmelen I en liten kajakk
Klapp-tapp Slapp-klapp
Klapp-tapp
Få med hendene.
Kom hit, alle sammen.
Kom hit.
Snille Gene, kom hit.
Kom hit, snille Gene.
Vi går til huset.
Hvor er pasienten?
Legen er her. Hallo, pleier.
Og...
...jeg elsker deg.
Du lukter
tunfisk
og sigaretter.
Tatt på fersk gjerning.
Det er fryktelig.
- Har du den? - Ja.
Ta kofferten.
Jeg tror hovedpoenget med dette stykket er å bli ett.
Ikke bare paukene bakerst, men også fiolinene forrest.
Behandle alle som én organisme. Hvis du gjør det, kan du jobbe derfra.
Jeg er her. Ikke vær redd.
Jeg er her. Jeg får deg gjennom det.
- Greit? Sett i gang. - Greit.
William, folkens.
Takt 311, takk.
Én, to, tre.
Greit. Beklager.
Beklager.
Nå som du har gjort det klart
at du ritarderer inn i fermaten...
- Jeg er fortsatt utydelig etter... - Det går greit, alt er sammen.
Men hva skjer etterpå? Hva gjør du?
For de vet ikke. Skal du blø ut av den eller dryppe ut av den?
Jeg gjør dette.
Lekke ut av den. Slik høres det ut.
Fermaten.
- Takten før. - Takten før.
Én, to, tre.
Nei, det er ikke tydelig.
Nei, det følte jeg ikke. Én gang til, takk. Beklager.
Skal jeg...
Det er fint.
Men det er fortsatt en takt.
Kan jeg vise deg hva jeg tror du ville?
Si ifra hvis jeg tar feil. Det jeg tror du vil. Du må
slå av, og gi en opptakt.
Firedeler. Jeg tror det er det du mener.
Takten før fermaten.
- Ikke sant? - Ja.
Stemte det? Hva gjorde jeg?
Jeg gjorde dette.
- Er det til meg eller deg? - Mer.
Mer!
Veldig bra.
Begynn på igjen her. Takk.
Vær snill mot ham.
Hvis ikke sommeren synger i deg, synger ingenting i deg,
og hvis ingenting synger i deg, kan du ikke lage musikk.
Noe hun sa til meg
da jeg var deprimert over noe,
og deklamerte dette diktet av Edna St. Vincent Millay
som senere ble Songfest.
Men sommeren synger i meg ennå.
Ikke så sterkt som den pleide eller...
...eller så ofte,
men den gjør det.
Hvis ikke, ville jeg hoppet i vannet for lengst.
Noen spørsmål?
TIL JAMIE, ALEXANDER OG NINA
Tekst: Gry Viola Impelluso