Alla säger att jag inte ska klandra mig själv, men barnen är vårt ansvar.
Och jag misslyckades mycket med Dylan.
Säg att du inte är nåt monster.
Vad känns värst?
-Vad har du dåligt samvete för? -Jag bryr mig inte längre.
Jag kommer alltid att känna skuld och att jag är ansvarig.
De senaste fyra och halvt åren-
-har jag pusslat ihop, plockat isär och återupplevt allt.
Jag undrar var det gick snett.
Vi måste förstå hur du tänkte.
Vad hände?
Mitt helvete är att tvivla på allt-
-och försökt komma på vad jag kunde ha gjort annorlunda.
Jon Eason anser att sonen Dylan borde dö för sitt brott 29 april 2016.
Den misstänktes far säger att dödsstraff vore lämpligt.
Jag lutar åt det, ja.
Han kan inte göra så mot en person och tro att han ska komma undan.
Jag var känd i media som fadern i Colorado som ville se sin son död.
När allt det här hände, kände jag i mitt hjärta-
-och gör så fortfarande, att Dylan borde ha fått dödsstraff.
Om man begår ett sånt här brott-
-måste man vara beredd att betala priset, även om det är ens egen son.
Det är hemskt att säga-
-men som pappa hoppas jag att nån dödar honom i fängelset.
Det är hemskt att säga, men så känner jag.
Jag kan inte förlåta det han gjorde. Jag vill inte höra några ursäkter.
Han är ett djur och jag förstår inte. Han uppfostrades inte så.
Det är hemskt att säga, men...
...jag hoppas att hans liv tar slut före mitt.
TÄNK OM DEN SOM STÅR DIG NÄRMAST...
...VAR EN ULV I FÅRAKLÄDER?
SKULLE DU SE TECKNEN?
Det här är Dylan i oktober 2008, vid planet jag flög i Washington.
Jag tittar inte på fotot så ofta.
Jag har tagit bort bilderna på Dylan. De är nedpackade.
Jag förmår mig inte att förstöra dem.
Men jag visar dem inte för folk.
Innan jag gifte mig blev jag jordbrukspilot.
Man brukar säga besprutningspilot.
Han var väldigt glad att hans far var pilot.
"Min pappa flyger flygplan."
Han var glad. Han log mycket. Han gillade att dra skämt.
När han var liten älskade alla Dylan. Han stal ens hjärta.
En rar liten pojke.
Den här lille pojken skulle aldrig ha övervägt mord.
Vi brukar hänvisa till Dylan som "Anakin Skywalker blir Darth Vader".
En rar pojke som utvecklas till en ond person.
Jag trodde aldrig att Dylan skulle göra nåt sånt här.
Jon Eason trodde aldrig hans son en dag skulle förstöra hans liv.
Men det hade funnits tecken.
När man tittar på mordet och spolar tillbaka allt-
-börjar man se saker på ett annat sätt.
Före mordet trodde man inte att det kunde hända.
När det värsta händer som man inte förväntar sig-
-verkar det som har hänt i det förflutna stämma.
Det var en lördagsmorgon. Dylan och hans lillebror var hos mig.
Hans mamma och jag låg i skilsmässa. Ja var hemma hos en vän.
Dylan och hans lillebror var utanför. Hans lillebror cyklade.
Det var majssäsong-
-så det ligger majsstjälkar överallt.
När Dylans lillebror cyklade förbi Dylan-
-tog han upp en stjälk och tryckte in den i framhjulet.
Dylans lillebror cyklade omkull.
Vi såg det hela genom fönstret.
Jag sprang ut för att se om hans lillebror var okej.
Han kunde ha skadat honom.
Dylan!
Dylans sa: "Det var inte jag." Han visste inte att vi såg.
Jag sa att vi hade sett allt.
Jag sa: "Du talar inte sanning."
Du kunde ha skadat honom.
Han bara tittade på mig.
Han visade ingen ånger för det han hade gjort-
-eller för att han hade ljugit.
Men jag trodde inte att det var nåt annat än att han var busig.
Jag trodde inte att han ville skada sin lillebror.
Det var det första tecken.
Tyvärr såg jag inte då-
-att nåt höll på att förändras.
Gå in och be om ursäkt.
När man ser tillbaka på det började han göra små dumheter-
-som sen ledde fram till mord.
Jon fick höra att Dylan betedde sig på ett oroväckande sätt.
Dylan var lik mig.
Han var impulsiv, och han ärvde utan tvekan mitt temperament.
Jag har kort stubin. Jag har lärt mig att kontrollera det.
Dylan lärde sig nog aldrig det.
Det var några veckor efter cykelolyckan.
Hallå?
Dylan var tio år och Dylans mamma ringde mig i panik.
Hon sa att min son hade hotat dem med en slaktarkniv.
Hon sa att han hade jagat dem genom huset med en slaktarkniv.
Vad gjorde han?
Hon ville veta vad jag tänkte göra åt det.
Jag sa att jag skulle hämta honom.
Jag visste inte vad jag skulle tro.
Man vill inte tro att ens barn kan göra nåt sånt.
Vår skilsmässa var jobbig.
Jag tyckte att hans mamma var överdramatisk.
Okej, jag kommer och hämtar honom.
Jag trodde att hon överdrev. Det hade hänt förut.
Det kanske inte var så hemskt.
Dylan kanske tog en kniv-
-men jag var inte säker på att han hade jagat dem.
Jag kunde inte fatta att Dylan kunde göra nåt sånt.
Morgonen jag hämtade Dylan var han lugn.
Han var inte upprörd. Han såg inte arg ut. Han sa inte mycket.
Vi umgicks hela dagen. Jag ville att han skulle berätta vad som hade hänt.
Din mamma säger att det spårade ur hos henne.
Han sa att de inte kom överens.
De bråkade hela tiden och anklagade varandra.
Hon anklagade honom för att ljuga.
Han sa att hon var en dålig mamma. Men jag hade inga bevis.
Jag lyssnade bara på alla anklagelser.
Men Dylan förnekade aldrig att han hade dragit kniv mot sin mamma.
Jag var inte där. Jag vet inte vad som hände.
Jag sa att man inte beter sig så.
"Du kan råka riktigt illa ut om nåt sånt här händer igen."
Han höll med och så var det med det.
Än i dag vet jag inte exakt vad som hände.
När Dylan flyttade hem till Jon var allt bra till en början.
Dylan ville inte bo hos sin mamma.
Han ville bo hos sin pappa.
Dylan flyttade hem till mig i november 2007.
Men när Jon började sätta gränser tappade Dylan humöret.
Han ansåg att han hade rätt till allt han ville.
Jag började säga nej, och han gillade inte det.
Han fick ett utbrott i en elektronikaffär.
Han ville ha en digital musikspelare.
Du sa att jag kunde få en.
Ja, men inte en som kostar en förmögenhet.
Jag vill inte ha det där skräpet.
-Okej, då åker vi. -Okej!
Jag sa att den var för dyr, så vi åkte.
Han sa inte ett ord på vägen hem.
Han pratade inte, han bara stirrade tomt framför sig.
Jag vet inte vad han tänkte.
Han kanske hatade mig.
Men han var arg för att han inte fick som han ville.
Jag sa ingenting, jag lyssnade på radion.
Man får inte alltid som man vill.
Jag såg honom som ett bortskämt barn som blev arg när han inte fick allt.
Mitt fel är att jag hoppades att det här skulle gå över.
Men när jag ser tillbaka var Dylan väldigt arg.
Han var som en vulkan som var nära ett utbrott.
Det var länge sen jag såg det här.
I januari 2011 fick några vänner mig att börja dejta.
Jag träffade Cindy som var veterinär.
Jag var vansinnigt förälskad i henne.
Folk brukade säga att vi lyste upp rummet.
Alla förstod vad vi betydde för varandra.
Hon ville att jag skulle vara lycklig.
Hon var tydlig med att hon menade allvar.
Dylan var svartsjuk på förhållandet-
-för han tyckte att det hotade vår relation.
Jag gjorde inte färre saker med Dylan.
Vi gick på bio, bara vi två.
Inget förändrades för mig.
När Jon och Cindy gifte sig var det Dylan som började förändras.
När han blev tonåring-
-utmanade han alla kvinnor, lärare, Cindy.
Han litade inte på kvinnor. Han var arg på kvinnor.
Skolan bad mig hämta honom.
Rektorn sa: "Din son har tappat kontrollen."
"Han kallar lärarna saker."
"Han använder obscent språk, han är aggressiv."
Jag tänker inte upprepa det han sa.
Men sånt beteende hör inte hemma på skolan.
Rektorn berättade vad han hade gjort.
Dylan brydde sig inte.
"Vad ska ni göra åt det?"
Jag tror att Dylan hatade sin mamma-
-och det spillde över på andra kvinnor.
Jag visste inte hur jag skulle hantera ilskan.
Jag trodde att han skulle växa i från det. Det gör alla.
Jag visste inte det-
-men han hade sagt till flera att han en dag skulle tappa kontrollen-
-och när han gjorde det skulle det bli ett blodbad.
Jag fick inte veta det förrän långt senare, och då var det för sent.
En helg gjorde Dylan nåt som senare skulle leda fram till ett mord.
Det var en dryg vecka före thanksgiving 2012.
På söndagseftermiddagen fick jag ett samtal.
Hallå? Ja, det är Dylans pappa. Vad har han gjort nu?
Dylan stal Cindys pickup.
Herregud!
Han och hans vän hade kört den genom stan.
Han kom till en korsning nära hemmet.
Han körde på en annan bil-
-som blev totalkvaddad, och Cindys bil fick också skador.
Ingen skadades-
-men han kände ingen ånger eller oro för vad han kunde ha gjort.
Jag blev förbannad.
Nej, jag vill inte prata med honom.
Sätt handfängsel på honom och för bort honom.
Jag var så upprörd. Jag ville att han skulle gripas.
Han stal bilen. Jag ville att de skulle gripa honom för grov stöld.
Han stal den och borde häktas.
Cindy ville inte anmäla det men jag var orubblig.
Jag såg det som tuff kärlek.
Cindy, vad annat kan jag göra?
Jag sa: "Vi måste göra det här. Det blir en bra läxa för honom."
Om han greps hoppades jag-
-att han skulle inse att det inte var så kul.
Jag tvingade Cindy att anmäla Dylan.
Den kvällen grep de honom och tog honom till ungdomsfängelset.
Jons beslut hade inte önskad effekt på Dylan.
Han var där i 72 timmar. Domaren beordrade att hans kulle släppas.
Han sa inte så mycket, men han lät påskina att det var kul.
Han var inte det minsta ångerfull.
Strunt samma.
Han trodde att han skulle bli poppis i skolan-
-eftersom han kunde berätta om ungdomsfängelset.
Och han var överlycklig över det.
Jag vet inte vad mer jag måste göra för att du ska förstå.
Jag sa: "Du förstår inte."
"Det du gör nu kan få ödesdigra konsekvenser."
"Men det behöver inte vara så."
"Vi kan lösa problemen. Jag kan hjälpa dig."
Men du måste göra din del.
Jag sa alltid att jag älskade honom oavsett vad som hade hänt.
Han trodde att han var stans värsting. Han brydde sig inte.
När jag ser tillbaka tror jag att det ledde in honom på en mörkare väg-
-när det gällde attityden mot mig och Cindy.
Jag tror att han såg henne som den som försökte sätta honom i fängelse-
-även om jag sa att det var jag som tryckte på.
Men i hans huvud blev hon måltavlan.
I mina ögon, oavsett hur ledsen eller ångerfull jag är-
-förändrar det inte att jag förstörde mitt liv för en sak.
På grund av ett dåligt beslut förstörde jag mitt liv.
När jag insisterade på att anmäla Dylan för Cindys bil-
-fick han skyddstillsyn i ett år.
Han måste ha bra betyg, inte hamna i knipa-
-och betala Cindy, så han måste skaffa ett jobb.
Det gillade han inte.
Det hindrade honom från att träffa sina vänner.
Varför måste jag göra det här hela året?!
Det är ditt fel att det har blivit så här.
Dagen han gav sig på Cindy-
-tror jag att hon hade sagt nåt i stil med:
"Du kommer inte undan."
"Du måste acceptera att det är ditt fel."
Håll käften!
Jag tror att han blev upprörd och förödmjukad-
-när han fick det kastat i ansiktet.
Jag hatar dig!
Han försökte slå henne.
Jag var tvungen att stoppa det som hände.
Jag knuffade in honom i rummet.
Hon blev rädd.
Det var nog första gången hon sa-
-att hon var rädd för Dylan.
Det här var inte bra, och jag hade inte sett det förut.
Jag hade sett honom arg, men inte så här.
Då förstod jag att det var nåt djupare på gång än jag hade insett.
Han var mer arg på Cindy-
-för hennes namn stod på anmälan.
Dylan tog det som en krigshandling mot honom.
Han gick över till den mörka sidan.
Det blev alltmer uppenbart att ondskan var närvarande.
Dylan vidtog extrema åtgärder för att hämnas.
En fredag hamnade han i trubbel i skolan, så han fick utegångsförbud.
Nästa dag var lördag. Dylan var jobbig.
Jag sa: "Åk till din vän. Jag ringer när jag är redo för dig."
Runt kl. 14.00 sms:ade jag honom.
"Det är dags att komma hem." Inget hände.
Jag skickade ett sms till.
"Om du inte kommer hem, hämtar jag dig."
Han sms:ade att han skulle komma hem när han ville.
45 minuter senare knackade det på dörren.
Kan jag hjälpa er?
-Är du Dylans pappa? -Ja, är nåt på tok?
Det var en polis från polisstationen-
-och det är en ung kvinna från socialtjänsten.
Dylans kompis mamma och Dylan hade ringt-
-för de var rädda för att jag skulle misshandla Dylan.
Vad pratar ni om?
Dylan hade sagt att det kanske inte var säkert för honom att komma hem.
Dylan satt i polisbilen på andra sidan gatan.
Han provocerade oss.
Han ville hämnas på sin pappa.
Han visade att han kunde göra vad han ville-
-och att han kunde göra livet surt för mig.
När vi hade pratat klart-
-förstod polisen att Dylan var en bråkstake.
Därför brydde de sig inte om hans anklagelser.
Dylans beteende blev värre, och Jon såg honom förberedda nåt oroväckande.
Det var på senvintern eller tidigt på våren 2015.
Det var en lördagskväll.
Jag hämtade nåt i Cindys bil, och när jag öppnade bilen tändes lamporna.
Bredvid huset stod en djurbur-
-och bredvid stod en spade och tändarvätska.
Jag tyckte att det var konstigt. Jag gick in igen.
Jag ropade på Dylan och hans kompis.
Vad vet ni om tändvätskan och det andra?
"Det är inte våra grejer.2
Kom.
Men jag visste att han ljög.
Den hade ställt det där. De sa att de skulle gå.
Jag såg på Cindy och sa: "Det är nåt som inte stämmer."
Det här känns inte bra.
Jag trodde att de skulle fånga en katt-
-hälla tändvätska på den, tända eld på den och se den brinna.
Det gjorde mig illamående och rädd. Jag måste berätta det för nån.
Jag måste ringa nån.
Så vi ringde polisen.
En polis gick ut och patrullerade.
Han stötte på Dylan och skällde ut honom.
"Om vi kommer på dig med att skada ett djur hamnar du i fängelse."
Dylan kom hem, han sa inte mycket.
Jag sa: "Jag förstår att polisen har pratat med dig."
Om du funderar på att göra nåt sånt igen, är det kört för dig.
"Jag vill aldrig höra talas om nåt sånt här igen."
"Jag tvekar inte att anmäla dig för att ha misshandlat ett djur."
Han nickade, och det var det.
Vi tänkte: "Dylan har åkt fast. Han vet att polisen har koll på honom."
"Nu kan vi gå vidare."
Ett år senare ringde Dylans mamma.
Hon ville berätta om några saker Dylan gjorde-
-innan han flyttade hem till mig."
Hon sa att han hade skadat och dödat djur-
-i området där de bodde i, i Idaho.
Jag önskar att hon hade sagt det när han flyttade in.
Om jag hade vetat om det, hade det varit annorlunda.
Dylan, vad skulle du ändra på om du kunde?
Jag skulle inte ha dödat henne.
Jag skulle inte ha slagit henne så att hon dog.
-Skulle du bara ha skadat henne? -Nej, det skulle jag inte.
Jag tror att Dylans moraliska kompass snurrade okontrollerat.
Han hade slagit in på en mörkare väg.
När han fyllde arton år blev han myndig.
Han hoppade av skolan. Han hade fått nog.
Klockan var runt 20.00. Han såg på mig och sa: "Jag flyttar ut."
-Vart ska du? -Jag har fått nog.
-Nog av vad? -Med det här. Jag flyttar ut.
Jag gillade inte att han slutade skolan. Jag sa att han måste jobba.
Han måste försörja sig själv.
-Hur ska du skaffa pengar? -Jag har en plan.
Planen var att snylta på sina vänner.
Han ville bo hos en vän och inte jobba.
Du är gammal nog. Jag kan inte stoppa dig.
"Ta dina saker", sa jag.
Jag var orolig, men också lättad-
-för nu kunde vi få lite lugn och ro.
Han är arton år och måste fatta egna beslut.
Jag hade inte gett upp. Jag hoppades på en lösning.
Att få in honom på nåt program-
-eller på ett statligt college, där han kunde lära sig ett yrke.
Jag oroade mig och undrade vad han gjorde-
-och vilka problem han skulle få nu när ingen kollade honom.
Men det var bara Cindy och jag hemma.
Det var fridfullt och lättare för alla.
När Dylan kom på besök märkte Jon att hans son hade blivit värre.
Han bad ofta om pengar, för han saknade inkomst.
Dylan var alltid välkommen på söndagsmiddag.
Det var då pengarna började försvinna.
Har du sett mitt guldarmband?
Det som försvann i söndags?
Nej, inte på ett tag.
Ett armband jag hade gett Cindy försvann.
Föremål med affektionsvärde försvann.
Allt som kunde vara värt nåt på pantbanken försvann.
Vi försökte underlätta för honom.
Och här var vi nu, i slutet av tonåren, nära 20-årsåldern-
-och han hade blivit en ligist.
Och det irriterade mig mer än jag kunde föreställa mig.
Han får inte komma hit mer.
Han fick inte komma hem om jag inte var i stan.
Han fick inte komma om Cindy var ensam.
Han sa att han förstod.
Det var en besvikelse att behöva säga-
-att han inte var välkommen om jag inte var där.
Vi pratade om att skaffa ett hemlarm.
Men vi valde att inte göra det.
När jag ser tillbaka önskar jag att vi hade haft det.
Det kunde ha förändrat allt.
I slutet av april 2016 åkte Jon på en jobbresa.
Cindy var hemma i Colorado.
Dylan bodde på andra sidan stan med en vän.
Jag befann mig 40 mil söderut i Texas på ett flygjobb.
När jag lämnade stan-
-lämnade jag en pistol under sängen som skydd.
Jag visade henne hur den funkade.
För att få sinnesro sa jag:
"Den ligger under sängen om du behöver den."
Men på väg till Texas insåg jag att jag hade glömt det.
Jag sms:ade henne.
"Jag lade inte pistolen under sängen. Den är i skåpet."
Hon svarade: "Okej, jag tar hand om det senare."
Så blev det inte. Den låg kvar i skåpet.
När Jon var borta ringde Dylan honom.
Det var på kvällen.
Han ringde och sa: "Är du kvar i Texas?" Jag sa: "Ja."
"Hur länge ska du vara där?" "Jag vet inte. Ett tag."
"Det dröjer nog några veckor."
Han sa: "Jag har en känsla av"-
-"att nåt kommer att hända nån i familjen."
Jag tyckte det var konstigt, men jag var trött.
Jag ville inte lyssna på hans skitsnack.
Jag ville inte höra honom be om pengar.
Jag sa bara: "Vi hörs senare."
Jon fick också ett samtal från Cindy.
Sista gången jag pratade med Cindy...
Hallå?
...var sent på torsdagen 28 april 2016.
Jag var trött. Jag hade flugit hela dagen.
Hon ville prata, men jag sa: "Jag är för trött."
"Jag måste sova. Jag är utmattad."
Älskling, jag måste sova. Kan vi prata om det här i morgon?
Jag ignorerade henne.
Hej då.
Vi kunde prata på morgonen som vi brukade.
Hon brukade sms:a eller ringa.
Senare samma kväll, när jag hade somnat, skickade hon ett sms.
Jag älskar dig. Jag hoppas att du alltid vet det. Du är min bästa vän.
Det var det sista sms:et. Hon visste att min dag var jobbig.
Hon skrev: "Jag älskar dig, Jon."
"Jag hoppas att du alltid vet det. Du är min bästa vän."
"Jag gör mitt bästa för att göra ditt liv bättre."
"Du är en omtänksam, medkännande make."
"Du har gett mig mer än...nån annan."
"Jag kan se oss åldras tillsammans."
"Jag vill att du ska vara nöjd med livet."
"Allt jag vill ha är min älskade man och min vän, och ingen annan."
"Älskar dig för evigt, tills döden skiljer oss åt."
Hon dog en och en halv timme senare.
Jag slog henne.
Det visade sig vara mycket mer än jag trodde.
Vad tänkte du när du gjorde det?
Vad i helvete?
Morgonen 29 april vaknade jag runt kl. 07.30.
Jag brukade få sms. "Var försiktig. Jag älskar dig. Flyg säkert."
Men jag fick inget.
Jag trodde att hon kanske var arg på mig-
-för att jag hade avvisat henne kvällen före.
Kl. 13.30 fick jag ett samtal från Colorado.
Det var Burlingtonpolisen.
Polisen som ringde sa: "Vet du var din fru är?"
Ja, hon är hemma i dag.
"Det ryktas att din son bröt sig in i ditt hem"-
-"och misshandlade din fru och stal dina vapen."
Vad? Jag sa: "Var är du?"
"Jag är utanför ditt hus. Vi vill inte slå in dörren."
Jag sa: "Jag bor där. Gör det."
"Jag vill att du går in."
Gör det!
De sa: "Vi går in. Vi ringer tillbaka."
Jag försökte hålla huvudet kallt och inte bli för upprörd.
Det måste finnas en logisk förklaring.
45 minuter går. Jag hör inget.
Nu börjar jag tro det värsta.
Jag ringde numret polisen ringde på, som var en mobiltelefon.
Nån svarade, men de pratade inte.
Jag hörde bara skrik och sirener.
Hallå? Hallå!
Tio minuter senare...
...ringde en av poliserna och sa: "Vi har hittat din fru i sovrummet."
"Hon är död. Det är hemskt. Du måste komma hem."
Jag föll ner på knä och sa nej.
Det måste vara ett hemskt skämt.
Dylan och vännen Isaiah Church var utredarnas huvudmisstänkta.
Polisen hittade hennes kropp i fredags.
Huset, där hon bodde med sin make, är avspärrat.
Polisen säger att styvsonen Dylan och Isaiah Churchwell-
-bröt sig in i hennes hem i fredags.
Runt kl. 00.30 bröt sig Dylan och hans vän in i vårt hem.
Dylan attackerade Cindy omedelbart.
Isaiah höll henne medan Dylan slog henne medvetslös.
Vännerna säger att Eason var våldsam. Han sa att det skulle slå slint.
Hon återfick medvetandet.
Dylan tog en kofot...
...gick in i sovrummet och slog ihjäl henne.
Enligt grannarna hoppade Dylan Eason av high school-
-men de förväntade sig inte det här.
I 20 minuter slog han henne i mörkret.
Enligt Isaiah Churchwells vittnesmål hörde Isaiah flera dunsar.
Han hörde Cindys gurglande.
Isaiah stoppade honom och sa: "Nu räcker det."
Isaiah sa att kofoten var blöt-
-och det var Cindys blod.
Jag trodde inte att jag slog henne så många gånger.
Hur många gånger tror du att du slog henne?
Ett par gånger.
-Använde du nåt annat än kofoten? -Nej.
-Dina nävar, då? -Nej.
När visste du att hon var död?
Så fort jag såg allt blod.
Åklagaren sa det att det sista slaget som dödade henne-
-var det som träffade inne i örat-
-och punkterade hjärnan.
Enligt vännerna pratade han om att skada sin styvmor-
-och stjäla dyra saker för att betala för sina droger.
Om pistolen hade lämnats under sängen som vanligt-
-kunde det ha slutat annorlunda.
Det hade skrämt dem-
-om hon hade avfyrat vapnet.
Cynthias man har förlorat sin fru och sin son.
Jag vill att världen ska veta att hon var en underbar kvinna.
Hon var min bästa vän.
Jag vill inte leva utan henne, men jag måste.
Åklagarens utredare sa:
"Jag vill att du ska veta att hon kämpade som fan."
"Hon gav igen."
"Det ska du veta."
Det hjälpte inte mycket.
Jag lovade att skydda henne, men det gjorde jag inte.
Jag lovade hennes mor att ta hand om henne, och jag svek dem alla.
Det är en hemsk känsla.
Nästa samtal Jon fick var från Dylan.
När jag kände till alla fakta blev jag heligt förbannad.
Jag ville ha mitt skålpund kött. Jag ville ha hämnd.
Jag ber inte om ursäkt för det.
Dylan ringde och sa: "Vad händer, pappa?"
"Dylan, du vet vad som händer."
"Nåt har hänt Cindy. Polisen letar efter dig. Jag kommer hem."
"Jag hoppas att de hittar dig först."
"Jag kommer hem och tar helvetet med mig."
Dylan var livrädd för vad jag skulle göra mot honom.
Han lade på och överlämnade sig själv till polisen.
Han var räddare för mig än för polisen.
Den här bilden togs flera veckor före mordet.
Det är vad den söta pojken bredvid flygplanet blev.
Han ser helt borta ut.
Vilse, ond, elak, arg, förvirrad.
Det är det onda han blev.
Dagen då Dylan mördade Cindy-
-förändrades nåt inom mig. Det gick från kärlek till hat på en sekund.
Det gick...så snabbt och hatet har aldrig försvunnit.
Jag var så arg på honom.
Jag var så arg och jag ville ha hämnd och rättvisa.
Om han inte hade överlämnat sig själv hade jag jagat honom som ett djur.
Alla visste det.
Efter gripandet klargjorde Jon vilket straff sonen förtjänade.
De här två unga männen har gripits.
De åtalas för mordet på en veterinär.
Och hennes make, som är den misstänktes far-
-säger att dödsstraff vore lämpligt.
Jag lutar åt det, ja.
Man kan inte göra så mot nån och tro att man ska komma undan.
Jag förespråkade dödsstraff för min son.
När jag fick veta detaljerna om mordet och hur våldsamt det var-
-ville jag att han skulle dö.
Ingen som gör nåt sånt mot en människa förtjänar att leva.
Jag struntar i om det var hon, en hemlös-
-eller vår granne. Jag skulle känna likadant.
Han har gjort nåt hemskt, han måste betala för det.
Dylan befanns skyldig till mordet på Cindy...
...men domen blev inte vad Jon hade hoppats på.
Han befanns skyldig till medhjälp till mord, som ger livstids fängelse.
Han får äta tre mål mat om dagen-
-medan min ligger begravd bestulen på sina barnbarn.
Hon berövades sitt liv med mig, och jag mitt med henne.
Det är inte rättvisa.
Han måste plikta med sitt liv. Jag står fast vid det.
Det är hemskt att säga, men som far-
-hoppas jag varje kväll att nån ska döda honom.
Det är hemskt att säga, men så känner jag.
Jag kan inte förlåta det han gjorde.
Jag vill inte höra några ursäkter.
Med sin attityd och uppkäftighet-
-hittas han nog nånstans i fängelset med halsen avskuren.
Och det vore lika gott.
Jon har aldrig återhämtat sig från förlusten av Cindy.
När hela ens värld vänds upp och ner, när allt man trodde var rätt, är fel-
-och allt man brydde sig om är borta, vad finns då kvar?
Jag kunde inte skydda henne.
Jag misslyckades med att skydda min fru och jag lovade att skydda henne.
Och jag får inte...glömma...
...eller acceptera att jag misslyckades. Jag misslyckades.
Det gör mig så ont.
Jag önskar att jag kunde ändra det. Jag skulle ge mitt liv för det.
Världen är bättre med Cindy än med mig.
Om det var möjligt skulle jag ge upp mitt liv för henne.
Jon har inte pratat med sin son sen mordet, och så kommer det att förbli.
Familjen säger att jag är en dålig far, att jag borde stötta min son.
Jag slutade inte älska honom förrän han dödade Cindy.
Det var då allt förändrades för mig. Jag kan inte förlåta honom.
Jag vet inte vad jag ska göra.
Om jag visar min son medkänsla-
-efter det han gjorde sviker jag min fru.
Jag har redan svikit henne en gång. Jag tänker inte svika henne igen.
Det bästa med mig dog 29 april.
Jag får inte tillbaka den delen av mig själv.
Jag har försökt, men det går inte.
Oavsett vad jag gör kommer allt tillbaka till att hon är borta.
"Du måste komma över det." Det går inte.
Jag förlåter aldrig mig själv för det som hände Cindy-
-eller för mitt misslyckande med Dylan.
Jag förlåter aldrig mig själv.
Jag svek dem båda.
Det får jag leva med resten av livet. Det är mitt straff.
Översättning: Karolina Gustafsson Iyuno-SDI Group
\h