Alle sier at jeg ikke burde ha skyldfølelse,-
-men sannheten er at vi tar ansvar for barna våre.
Med Dylan var det mange feilgrep et eller annet sted.
- Du er ikke et monster, Dylan. - Jeg føler meg fæl.
Hva har du dårligst samvittighet for?
- Hva har du dårlig samvittighet for? - Jeg bryr meg ikke lenger.
Jeg vil alltid ha dårlig samvittighet og føle meg ansvarlig.
I løpet av de siste fire og et halvt årene,-
-har jeg konstruert, dekonstruert og gjenopplevd alt,-
-og lurt på hvordan jeg kunne gjort ting annerledes.
Vi må forstå hva du tenker på.
Hva skjedde?
Det er mitt helvete. Å tvile ved alt,-
-og prøve å finne ut av hva jeg kunne gjort annerledes.
JON EASON MENER AT SØNNEN DYLAN
BØR DØ FOR FORBRYTELSENE HAN BEGIKK DEN 29. APRIL 2016
Den mistenktes far mener at en dødsdom er passende.
Jeg heller den veien, ja.
Han kan ikke gjøre sånt mot noen og forvente å gå fri.
Jeg var kjent som faren i Colorado som ville se sønnen sin død.
Da alt dette skjedde, mente jeg innerst inne,-
-og det gjør jeg ennå, at Dylan burde fått dødsstraff.
Gjør du noe slikt,-
-må du være forberedt på å bøte for det. Selv om det er sønnen din.
Det er fryktelig å si,-
-men som far håper jeg hver kveld på at noen dreper ham i fengsel.
Det er grusomt å si, men det er det jeg føler.
Jeg kan ikke tilgi ham. Jeg vil ikke høre noen unnskyldninger.
Han er et dyr, og jeg forstår ikke. Han ble ikke oppdratt slik.
Det er fryktelig å si, men...
Jeg håper at jeg dør vitende om at han er død.
HVA OM DEN SOM STO DEG NÆRMEST...
...VAR EN DJEVEL I FORKLEDNING?
HADDE DU SETT TEGNENE?
Dette er Dylan i oktober 2008, ved flyet jeg fløy i Washington.
Jeg ser ikke på det så ofte.
Bildene av Dylan alene er pakket bort.
Jeg får meg ikke til å ødelegge dem,-
-men jeg viser dem ikke til folk.
Rett før jeg gifta meg med Dylans mor, ble jeg jordbrukspilot.
Vi blir ofte kalt sprøytepiloter.
Han likte ekstremt godt at faren var pilot.
Han kunne si: "Faren min flyr fly."
Han var fornøyd. Han smilte mye. Likte å fortelle vitser.
Da han var liten, elsket alle Dylan. Han stjal alles hjerter.
Han var bare en søt liten gutt.
Denne lille gutten hadde aldri vurdert å drepe noen.
Vi refererer til Dylan som Anakin Skywalker som ble Darth Vader.
En søt gutt som utviklet seg til en totalt ond person.
Jeg kunne aldri forestilt meg at Dylan skulle gjøre noe slikt.
JON EASON TRODDE ALDRI AT HANS EGEN SØNN
EN DAG VILLE ØDELEGGE LIVET HANS
MEN DET HADDE VÆRT NOEN TEGN
TEGN
Når du ser på mordet og spoler alt tilbake,-
-så begynner du å se annerledes på ting.
Før mordet trodde du aldri at noe slikt ville skje.
Etter at det verste har skjedd,-
-så begynner ting fra fortiden å gi mening.
Det var en lørdag morgen. Jeg hadde Dylan og lillebroren hans i helga.
Moren hans og jeg var midt i en skilsmisse. Jeg var hos en venn.
Dylan og broren var utenfor. Broren syklet.
Det var høstesesong for silofor,-
-så det lå maisstilker overalt.
Idet Dylans lillebror syklet forbi Dylan,-
-plukket Dylan opp en stilk og stakk den i forhjulet.
Dylans lillebror falt over styret.
Vi så på fra vinduet.
Jeg løp ut for å se om det gikk bra.
Han kunne ha skadet ham stygt.
Dylan!
Dylans første ord var: "Det var ikke meg!" Han visste ikke at vi så det.
Jeg fortalte ham at alle hadde sett det,-
-og sa: "Du forteller ikke sannheten."
Du kunne ha skadet ham.
Han bare så på meg.
Han viste ingen anger for hva han hadde gjort eller for å lyve.
Jeg tenkte ikke over det. Han var bare et rampete barn.
Jeg trodde ikke at han prøvde å skade broren sin med vilje.
Det var det første tegnet.
Jeg skjønte det ikke da.
At noe ville skje, eller at noe endret seg i ham.
Gå inn og si unnskyld.
Når du ser tilbake, ser du at han startet smått med rampete ting,-
-og jobbet seg opp til mord.
JON BEGYNTE Å HØRE
AT DYLAN OPPFØRTE SEG PÅ UROVEKKENDE VIS
Dylan lignet meg på det personlige planet.
Han var impulsiv, og arvet definitivt mitt temperament.
Jeg har kort lunte. Jeg har lært å kontrollere det.
Jeg tror ikke Dylan noen gang har lært det.
Det var et par uker etter sykkelulykken.
Hallo?
Dylan var 10, og mora ringte meg helt panisk.
Hun sa at sønnen min hadde dratt frem en slakterkniv-
-og mer eller mindre jaget dem rundt i huset med den.
Han gjorde hva?
Hun ville at jeg skulle gjøre noe med det.
Jeg svarte at jeg skulle hente ham.
Jeg visste ikke hva jeg skulle tro.
Man vil ikke tro at barnet sitt er i stand til noe slikt.
Skilsmissen var bitter på den tida,-
-og jeg trodde at mora var overdramatisk.
Greit, jeg kommer og henter ham.
Jeg trodde hun overdrev. Det hadde skjedd før.
Kanskje Dylan ikke var så ille som hun sa.
Kanskje Dylan tok en kniv,-
-men jeg visste ikke om han hadde jaget dem eller noe slikt.
Jeg fikk ikke det til å stemme.
Da jeg hentet Dylan etter knivepisoden, var han rolig.
Han var ikke irritert eller så sint ut. Han sa ikke så mye.
Jeg var med ham hele dagen.
Jeg ville at han skulle fortelle hva som skjedde.
Mora di sier at ting skled litt ut av kontroll.
Han sa at de ikke kom overens.
De kranglet og sloss alltid. Beskyldninger ble kastet rundt.
Hun anklaget ham for å lyve og ødelegge huset.
Han anklaget henne for å være en dårlig mor.
Jeg hørte bare på de ulike tingene som ble sagt.
Dylan nektet aldri for å ha truet mora med kniv.
Ok, jeg var ikke der. Jeg vet ikke hva som skjedde.
Jeg sa: "Det er ikke en god måte å oppføre seg på."
"Du kan havne i skikkelig trøbbel om det skjer igjen."
Han sa seg enig, og det var det.
Jeg vet fortsatt ikke nøyaktig hva som skjedde.
DA DYLAN FLYTTET INN MED JON, GIKK TING GREIT I STARTEN
Dylan ville ikke bo med mora si.
Han ville bo med faren sin.
Dylan flyttet inn hos meg i november 2007.
DA JON BEGYNTE Å SETTE GRENSER, KOM DYLANS TEMPERAMENT FREM
Han mente han hadde rett til å få alt han ville ha.
Jeg begynte å si nei. Det likte han ikke.
Da han fikk det raserianfallet på elektronikkbutikken,-
-ville han ha en digital musikkspiller.
Du sa jeg kunne få en.
Ja, men ikke en som koster en formue.
-Jeg vil ikke ha det billige dritet. -Greit, da drar vi.
Jeg sa at jeg ikke ville bruke så mye penger, så dro vi.
Han sa ingenting på vei hjem. Han bare stirret ut i lufta.
Jeg vet ikke hva han tenkte.
Kanskje han satt og hatet meg. Jeg vet ikke.
Han var sint fordi han ikke fikk viljen sin.
Jeg sa ingenting, bare hørte på radioen.
Han måtte lære at sånn var livet.
Jeg tenkte at han var et bortskjemt barn som ikke fikk viljen sin.
Jeg håpet bare at det ville forsvinne av seg selv.
Når jeg ser tilbake, bar Dylan på mye sinne,-
-det var som en vulkan som bygde seg opp.
Jeg har ikke sett på dette bildet på lenge.
Januar 2011. Noen venner overtalte meg til å gå på en datingside.
Jeg møtte Cindy. Hun var veterinær.
Jeg var vilt forelsket i henne.
Folk pleide å si at vi lyste opp rommet,-
-og alle visste hva vi var for hverandre.
Hun brydde seg om mine følelser, om min lykke.
Hun var tydelig på at hun var seriøs.
Dylan var sjalu på dette forholdet.
I hans verden truet det hans forhold til meg. Det gjorde det ikke.
Jeg forsømte ikke Dylan da jeg gifta meg.
Vi gjorde fortsatt ting sammen. Vi gikk på kino, bare meg og ham.
Ingenting forandret seg.
DA JON OG CINDY GIFTET SEG, FORANDRET DYLAN SEG
Da han ble tenåring, da han nådde det punktet,-
-utfordret han alle kvinner, om det så var en lærer, Cindy...
Han stolte ikke på kvinner. Han var sint på dem.
Skolen ringte meg og sa jeg måtte komme.
Rektor sa: "Sønnen din er ute av kontroll. Han kaller læreren ting."
"Han bruker stygt språk og er aggressiv."
Jeg skal ikke gjenta det han sier,-
-men det er ikke rom for slik oppførsel her.
Dylan satt ved siden av mens rektoren fortalte,-
-og han brydde seg ikke.
Han bare stirret. Liksom: "Hva har dere tenkt å gjøre?"
Etter min mening, var det Dylans hat for mora si-
-som kokte over til andre kvinner.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle takle det.
Jeg trodde aldri det var farlig. Jeg trodde han ville vokse fra det.
Jeg visste ikke dette,-
-men han hadde sagt til folk at han kom til å klikke en dag-
-og når det skjedde, ville det bli et blodbad.
Jeg visste ikke det før det var for sent.
EN HELG GJØR DYLAN NOE SOM SETTER HAM PÅ SPORET AV MORD
Det var halvannen uke før Thanksgiving i 2012.
Søndag ettermiddag fikk jeg en telefon.
Hallo? Ja, det er Dylans far. Hva har han gjort nå?
Dylan stjal Cindys bil.
Herregud.
Han og vennen hadde kjørt den gjennom byen flere ganger.
Han kjørte forbi et stoppskilt inn i et kryss.
Han traff en annen bil.
Han totalvraket den bilen, og skadet Cindys bil.
Ingen ble skadd,-
-men han viste ingen anger eller bekymring.
Jeg ble sint.
Nei, jeg vil ikke snakke med ham.
Arrester ham og før ham bort.
Jeg var så opprørt at jeg ville ha ham arrestert.
Han stjal bilen. Tiltal ham for tyveri.
Han stjal den og bør bli dømt for det.
Cindy nølte med å anmelde ham. Jeg måtte insistere.
Jeg måtte være streng.
Jeg er ferdig. Jeg vet ikke hva annet jeg kan gjøre.
Jeg sa: "Vi må gjøre dette. Det blir en god lærepenge."
Jeg håpte at om han gikk gjennom systemet,-
-så ville han innse at han ikke ville fortsette.
Jeg tvang Cindy til å anmelde Dylan.
Den kvelden arresterte de ham og fraktet ham til en ungdomsanstalt.
JONS BESLUTNING FIKK IKKE ØNSKET EFFEKT PÅ DYLAN
Han var der i 72 timer. Dommeren løslot ham til meg.
Han sa ikke mye, men holdningen viste at han hadde det gøy.
Han angret ikke i det hele tatt.
Samme det.
Han trodde han skulle bli populær på skolen-
-fordi han kunne fortelle historier fra fengselet.
Han syns det var flott.
Jeg vet ikke hva jeg må gjøre for å nå frem til deg, Dylan.
Jeg sa: "Du skjønner det ikke."
"Du bygger deg opp til en kjempesmell."
"Det trenger ikke å være sånn."
"Vi kan jobbe med problemene sammen. Jeg kan hjelpe deg."
Du må gjøre din del.
Jeg sa alltid at jeg elsket ham. Uansett hva, så sa jeg det.
Han trodde at han var en bad boy og brydde seg ikke.
Nå tror jeg at det førte ham ned en mørkere vei-
-i forhold til holdningen hans mot meg og Cindy.
Jeg tror han så henne som den som prøvde å få henne fengslet,-
-selv om jeg gjorde det klart at jeg presset henne til det.
I hans sinn, ble hun målet.
Uansett hvor lei meg jeg er, eller hvor mye jeg angrer,-
-så endrer det ikke det faktum at jeg ødela livet mitt for én ting.
Jeg ødela livet mitt på grunn av én dårlig beslutning.
Da jeg insisterte på å anmelde Dylan for å ha krasjet Cindys bil,-
-var han prøveløslatt ett år.
Han måtte få gode karakterer, holde seg unna trøbbel,-
-og betale Cindy tilbake for skadene. Han måtte få seg en jobb.
Det likte han ikke.
Det forstyrret evnen til å være med venner og tulle rundt.
Hvorfor må jeg være på prøve i et helt år?
Slutt å klage. Det er din egen feil.
Den dagen han angrep Cindy...
Jeg tror hun sa noe til ham, som:
"Sånn er det. Du kommer ikke unna det."
"Du må akseptere at det er din feil." Han kunne ikke det.
Hold kjeft!
Jeg tror han ble opprørt og ydmyket-
-over at handlingene hans fikk konsekvenser.
Jeg hater deg!
Han prøvde å slå henne.
Jeg måtte stoppe ham.
Jeg dyttet ham inn på rommet.
Hun ble redd.
Jeg tror det var første gang hun faktisk ble redd for Dylan.
Dette var ikke bra. Jeg hadde ikke sett dette før.
Jeg hadde sett ham sint, men ikke sånn at han prøvde å slå.
Da skjønte jeg at det foregikk noe mer enn hva jeg først trodde.
Han var mer sint på Cindy-
-fordi det var hennes navn som sto på rettsdokumentene.
Dylan oppfattet det som en krigshandling.
Han gikk over til den mørke siden.
Det ble mer åpenbart at det var noe ondt ved ham.
DYLAN TAR EKSTREME GREP FOR Å TA HEVN
Han havnet i trøbbel på skolen og fikk husarrest.
Det var lørdag neste dag. Dylan var plagsom.
Til slutt sa jeg: "Dra. Jeg ringer når du kan komme hjem."
Jeg sendte ham en melding rundt kl. 14.
Jeg sa: "På tide å komme hjem." Ingenting skjedde.
Jeg sendte enda en melding.
Jeg sa: "Hvis ikke du kommer hjem, kommer jeg."
Han skrev at han ikke kom hjem. Han kom hjem når han ville.
Noen banket på døra 45 minutter senere.
Kan jeg hjelpe dere?
-Er du faren til Dylan? -Ja, er det noe galt?
Det sto en politimann der-
-og en ung kvinne fra barnevernet.
De hadde blitt ringt av mora til Dylans venn og Dylan,-
-for de var redde for at jeg mishandlet Dylan.
Hva snakker du om?
Politimannen sa at Dylan ikke visste om det var trygt å dra hjem.
Dylan satt i politibilen nedi veien.
Han prøvde å gjøre oss sinte.
Det var hans hevn, å skape problemer for meg.
Han viste hva han kunne gjøre,-
-og at han kunne gjøre livet mitt jævlig.
Da alt var sagt og gjort,-
-ble Dylan ansett som en bråkmaker av politiet,-
-og de ville ikke høre på hans anklager igjen.
MENS DYLANS OPPFØRSEL FORVERRES,
FERSKER JON HAM I Å PRØVE Å GJØRE NOE UROVEKKENDE
Det var sen vinter, tidlig vår i 2015.
Det var en lørdagskveld.
Jeg måtte hente noe i Cindys bil. Idet jeg åpner bilen, går lyset på.
Ved siden av huset sto et dyrebur,-
-en spade og en kanne tennvæske.
Jeg tenkte at det var rart. Det var ikke mitt. Jeg gikk inn igjen.
Dylan og vennen er på soverommet. Jeg roper dem ut i stua.
Hva vet dere om tennvæsken og det på utsiden?
"Det er ikke vårt."
Kom igjen.
Jeg visste at han løy.
De satte det der. De gikk.
Jeg så på Cindy og sa: "Det er noe som ikke stemmer."
Jeg har en dårlig følelse.
Jeg mistenkte at de skulle fange en katt,-
-dynke den i tennvæske og sette fyr på den.
Det gjorde meg kvalm og skremte meg.
Jeg måtte si ifra til noen.
Jeg bør ringe noen.
Vi ringte politiet.
En konstabel dro ut og patruljerte.
Han støtte på Dylan og vennen og ga ham en advarsel.
"Ser vi at du skader et dyr, havner du i fengsel."
Dylan kom hjem. Han sa ikke stort.
Jeg sa: "Jeg hørte at politiet snakket med deg."
Om du så mye som tenker på å gjøre noe slikt igjen, er vi ferdige.
"Jeg vil aldri høre eller se om noe slikt igjen."
"Jeg vil ikke nøle med å få deg fengslet for dyremishandling."
Han nikket, og det var det.
Vi tenkte: "Ok, Dylan ble tatt."
"Han vet han ble tatt og at politiet følger med."
"Vi kan la det ligge."
Et år senere fikk jeg en telefon fra Dylans mor.
Hun vil fortelle meg at Dylan gjorde ting-
-før han flyttet til meg.
Hun sa at han skadet og drepte dyr-
-i nabolaget de bodde i, i Idaho.
Jeg skulle ønske hun fortalte meg det med en gang.
Hadde jeg visst det, hadde ting vært annerledes.
Om du kunne endre noe, hva hadde det vært?
Jeg hadde ikke drept henne.
Eller jeg hadde ikke slått henne til hun døde.
- Bare til hun ble skadet? - Nei, jeg hadde ikke gjort det.
Jeg tror Dylans moralkompass spant ut av kontroll.
Han var definitivt på vei ned i et mørkt hull.
Da han ble 18, kunne han bestemme selv.
Han bestemte seg for å droppe ut av skolen.
Klokka var rundt 20. Han så på meg og sa: "Jeg flytter ut."
-Hvor skal du? -Jeg er ferdig.
-Med hva? -Dette. Jeg drar.
Jeg likte ikke at han slutta på skolen.
Jeg sa han måtte få seg en jobb.
Han måtte forsørge seg.
-Hva med penger? -Jeg har en plan.
Planen var å snylte på venner.
Han ville bo hos en venn, der han trodde han slapp å jobbe.
Ok, du er gammel nok. Jeg kan ikke stoppe deg.
Jeg sa: "Du får hente tinga dine."
En del av meg var bekymret, en annen del var lettet.
Jeg trodde at vi endelig kunne få litt fred.
Han er 18, han må ta sine egne beslutninger.
Jeg hadde ikke gitt opp.
Jeg håpte ennå at vi kunne ordne noe,-
-få ham inn i et program,-
-eller skaffe ham vitnemål og gi ham en yrkesutdanning.
Jeg bekymret meg som far for hva han gjorde,-
-og hva slags trøbbel han havnet i uten oppsyn,-
-men hjemme var det bare meg og Cindy.
Det var fredelig. Det var lettere for alle.
NÅR DYLAN KOM PÅ BESØK, SÅ JON AT SØNNEN BARE BLE VERRE
Han ringte og besøkte ofte for å be om penger. Han hadde ingen inntekt.
Dylan var alltid velkommen til søndagsmiddag.
Det var da penger begynte å forsvinne.
Har du sett gullarmbåndet mitt?
Det som forsvant forrige søndag?
Nei, jeg har ikke sett det.
Et av Cindys armbånd forsvant. Det var spesiallaget til henne.
Ting med sentimentalverdi forsvant.
Alt som var verdt noe, forsvant.
Vi gjorde alt for å gjøre livet hans lettere,-
-og der satt vi. Han nærmet seg 20 år-
-og hadde blitt småkriminell.
Det irriterte meg grenseløst.
Han kan ikke komme hit lenger.
Han fikk beskjed om at han ikke fikk komme hvis ikke jeg var hjemme.
Hvis Cindy var alene hjemme, fikk han ikke komme.
Han sa han forsto det.
Det var skuffende å måtte fortelle ham-
-at han ikke var velkommen hvis ikke jeg var der.
Vi hadde vurdert å få et alarmsystem,-
-men besluttet å la være.
Nå skulle jeg ønske at vi hadde hatt det.
Det kunne ha endret alt.
I SLUTTEN AV APRIL 2016 DRO JON UT AV BYEN PÅ JOBB
Cindy var hjemme i Colorado.
Dylan bodde hos en venn på andre sida av byen.
Jeg var 402 km sørover i Texas på jobb.
Hver gang jeg dro,-
-lot jeg en pistol ligge under senga hennes som beskyttelse.
Jeg hadde lært henne å bruke den. For å roe meg selv, sa jeg:
"Vi legger denne under senga hvis du trenger den."
Jeg var halvveis til Texas da jeg innså at jeg hadde glemt det.
Jeg sendte en melding:
"Jeg glemte å legge pistolen under senga. Den er i skapet."
Hun svarte: "Ok, jeg tar meg av det senere."
Det ble aldri gjort. Den ble i skapet.
MENS JON VAR BORTE, RINGTE DYLAN
Det var kveld.
Han ringte og sa: "Er du i Texas?" Jeg svarte: "Ja."
"Hvor lenge da?" "Jeg vet ikke."
"Jeg kommer nok ikke hjem på noen uker."
Han sa: "Jeg fikk en følelse av at noe vil skje med en i familien."
Jeg syns det var rart, men jeg var trøtt.
Jeg orket ikke hans tull.
Jeg ville ikke høre på at han ba om penger.
Jeg sa: "Jeg må gå. Snakkes senere."
JON FIKK OGSÅ EN TELEFON FRA CINDY
Den siste gangen jeg snakka med Cindy...
Det var sent torsdag kveld, den 28. april 2016.
Jeg var trøtt. Jeg hadde flydd hele dagen.
Hun ville snakke. Jeg sa at jeg var for trøtt.
"Jeg må legge meg. Jeg er utslitt."
Jeg trenger litt søvn. Kan vi snakkes i morgen?
Jeg føler at jeg avviste henne.
Ha det.
Jeg tenkte: "Vi snakkes i morgen. Det gjør vi alltid."
Hun sender alltid melding tidlig, eller ringer.
Senere den kvelden, mens jeg sov, sendte hun meg en melding.
JEG ELSKER DEG. HÅPER DU ALLTID VIL VITE OG TRO DET.
Dette var den siste meldingen.
Hun visste at jeg hadde hatt en dårlig dag.
Hun skrev: "Jeg elsker deg, Jon."
"Jeg håper du alltid vil vite og tro det. Du er min beste venn."
"Jeg prøver mitt beste for å gjøre livet ditt bedre."
"Du er en omsorgsfull og barmhjertig ektemann."
"Du har gitt meg mer enn noen andre."
"Jeg kan se for meg oss bli gamle sammen."
"Jeg vil at du skal være lykkelig."
"Jeg vil bare ha mannen og vennen min. Ingen andre."
"Jeg elsker deg for alltid. Til døden skiller oss ad."
Hun var død halvannen time senere.
Jeg slo henne.
Det viste seg å være mer enn jeg trodde.
Hva tenkte du på mens du gjorde det?
Hva ---?
Den 29. april våknet jeg kl. 7-7.30.
Jeg fikk vanligvis en melding:
"Vær forsiktig. Elsker deg. Fly lavt og sikkert."
Jeg fikk ikke den meldinga.
Jeg tenkte ikke over det, annet enn at hun kanskje var sint-
-fordi jeg avviste henne for å sove kvelden før.
Rundt 13.30 fikk jeg en telefon fra Colorado.
Det var fra Burlington-politiet.
Konstabelen spurte om jeg visste hvor kona mi var.
Ja, hun er hjemme i dag.
"Det går et rykte om at sønnen din brøt seg inn,"-
-"banket opp kona di og stjal våpenet ditt."
Hva?
Jeg sa: "Hvor er du?"
Han sa: "Jeg står hos deg. Vi vil ikke slå inn døra."
Jeg sa: "Slå den inn. Jeg vil at du skal gå inn."
Bare gjør det.
De sa: "Vi går inn. Vi ringer tilbake."
Jeg prøvde å forholde meg rolig,-
-og tenkte at det måtte finnes en logisk forklaring.
Alt er greit. Det gikk 45 minutter. Jeg hørte ingenting.
Jeg begynte å tro det verste.
Jeg ringte tilbake til politimannen.
Noen svarte, men de snakket ikke.
Jeg hørte bare rop og sirener.
Hallo? Hallo!
Det gikk omtrent ti minutter...
En av konstablene ringte og sa: "Vi fant kona di på soverommet."
"Hun er borte. Det er grusomt. Du må komme hjem."
Jeg falt ned på kne og husker at jeg sa nei.
Jeg tenkte at det var en grusom spøk.
DYLAN OG VENNEN ISAIAH CHURCHWELL VAR HOVEDMISTENKTE
Politiet sier de fant liket på fredag.
Sperrebåndet er fortsatt utenfor hjemmet der hun bodde med mannen.
Politiet sier at de to mistenkte, Dylan Eason og Isaiah Churchwell,-
- brøt seg inn på fredag.
Rundt 00.30 brøt Dylan og vennen seg inn hjemme hos oss.
Dylan angrep Cindy umiddelbart.
Isaiah holdt henne mens Dylan slo henne bevisstløs.
Venner sier at Eason var voldelig og sa at han ville klikke en dag.
Hun begynte å våkne.
Dylan tok et brekkjern...
...gikk inn på soverommet igjen og slo henne ihjel.
Naboer sier at Dylan Eason hadde en trøblete fortid,-
- men de forventet aldri dette.
Han slo henne i ca. 20 minutter i mørket.
Ifølge Isaiah Churchwell, hørte han slag etter slag.
Han hørte Cindys gurgling.
Isaiah kom inn, stoppet ham og sa: "Det holder."
Isaiah sa at brekkjernet var vått-
-av Cindys blod.
Jeg trodde ikke at jeg slo henne så mange ganger.
Hvor mange ganger trodde du at du slo henne?
Et par.
Brukte du noe annet enn brekkjernet?
- Nei. - Hva med nevene?
Nei.
Når visste du at hun var død?
Da jeg så blodet. Det var mye.
Statsadvokaten sa at det siste slaget-
-som drepte henne, var da brekkjernet havnet i øret hennes-
-og punkterte hjernen. Det forårsaket døden.
Ifølge vennene hans, snakket han alltid om å skade stemora si-
-og stjele dyre ting for å betale for narkotika.
Hadde pistolen lagt under senga som vanlig,-
-kunne det endt annerledes.
Det hadde skremt dem. Selv om hun ikke traff noe.
Cynthias mann sier han har mistet både kona og sønnen.
Jeg vil at verden skal vite at hun var en fantastisk kvinne.
Hun var min beste venn.
Jeg kan ikke se for meg et liv uten henne, men jeg må leve det.
Statsadvokatens etterforsker sa:
"Du må vite at hun kjempet hardt."
"Hun tok ham nesten."
Han sa: "Det må du vite."
Det hjalp ikke.
Jeg lovte å beskytte henne, men det gjorde jeg ikke.
Jeg lovte moren hennes å passe på henne. Jeg mislyktes.
Det er en grusom følelse.
DEN NESTE TELEFONEN JON FIKK, VAR FRA DYLAN
Da jeg hadde fått vite alt, var jeg bare sint.
Jeg ville ha hevn.
Jeg beklager ikke.
Dylan ringte og sa: "Hva skjer, pappa?"
Jeg sa: "Du vet hva som skjer, Dylan."
"Noe har skjedd med Cindy."
"Politiet leter etter deg. Jeg kommer hjem."
"Du bør håpe at de finner deg først, for jeg tar med meg et helvete."
Dylan var så redd for hva jeg ville gjøre-
-at han la på og løp til politiet for å overgi seg.
Han var mer redd for meg enn for å bli arrestert.
Dette bildet ble tatt noen uker før mordet.
Det er hva den søte lille gutten ved flyet ble til.
Han ser borte ut.
Fortapt, ond, slem, sint, forvirret.
Det er ondskapen han ble til.
Den dagen Dylan drepte Cindy,-
-ble en bryter skrudd fra kjærlighet til hat på ett sekund.
Det gikk så fort. Hatet kom og har ikke dratt.
Jeg var så sint for hva han gjorde.
Jeg var så sint og ville ha hevn og rettferdighet.
Hvis han ikke hadde meldt seg, hadde jeg jaktet ham som et dyr.
Det visste alle.
JON GJØR DET KLART
HVILKEN STRAFF HAN MENER SØNNEN FORTJENER
Disse to unge mennene er arrestert.
De er siktet for mordet på en veterinær.
Nå sier mannen hennes, som også er den mistenktes far,-
- at han syns dødsstraff er passende.
Jeg heller mot det, ja.
Du kan ikke gjøre noe sånt og forvente å slippe unna.
Jeg talte for dødsstraff for sønnen min.
Da jeg hørte detaljene om mordet og hvor voldelig det var,-
-ville jeg se ham død.
Ingen som gjør slik mot andre fortjener å leve.
Det betyr ikke noe om han drepte henne, en hjemløs person,-
-eller naboen. Jeg hadde følt det samme.
Han gjorde noe grusomt. Han må betale for det.
DYLAN BLE DØMT FOR Å HA DREPT CINDY
MEN DOMMEN BLE IKKE SOM JON HÅPTE
Han ble funnet skyldig i mord, noe som automatisk gir livstid.
Han får tre måltider om dagen i fengsel,-
-mens kona mi ligger i grava og ble frarøvet barnebarna.
Hun ble frarøvet livet med meg. Jeg ble frarøvet henne.
Jeg syns ikke det er rettferdig.
Han må bøte for dette med livet. Jeg vil aldri ombestemme meg.
Det er grusomt å si som far,-
-men jeg håper hver kveld at noen dreper ham i fengsel.
Det er grusomt å si, men det er det jeg føler.
Jeg kan ikke tilgi ham.
Jeg vil ikke høre noen unnskyldninger.
Med hans holdning og kommentarer,-
-ender han nok opp død i fengselet,-
-og det er like greit for meg.
JON HAR ALDRI KOMMET SEG ETTER TAPET AV CINDY
Når verden blir snudd på hodet, når alt du trodde var rett, er galt,-
-alt du brydde deg om er borte, hva har du igjen?
Jeg var ikke der for å beskytte henne.
Jeg klarte ikke å beskytte kona mi. Jeg lovte å beskytte henne.
Jeg klarer ikke å glemme,-
-eller akseptere at jeg mislyktes.
Jeg er så lei meg.
Skulle ønske jeg kunne endre det. Jeg hadde gitt livet mitt for det.
Verden har det bedre med Cindy enn med meg.
Om det var mulig, hadde jeg gitt mitt liv for hennes uten å nøle.
JON HAR IKKE SNAKKET MED SØNNEN SIDEN MORDET
OG TROR IKKE DET VIL ENDRE SEG
Familiemedlemmer sa jeg var en dårlig far og burde støtte sønnen min.
Jeg sluttet ikke å elske ham før han drepte Cindy.
Da endret alt seg. Jeg kan ikke tilgi ham.
Jeg vet ikke hva annet jeg kan gjøre.
Hvis jeg viser sønnen min barmhjertighet-
-etter det han gjorde, svikter jeg kona mi.
Jeg har allerede sviktet henne én gang. Jeg gjør det ikke igjen.
Den beste delen av meg døde 29. april.
Jeg får den ikke tilbake.
Jeg har prøvd, og jeg får den ikke tilbake.
Uansett hva jeg gjør, så er hun borte.
Folk sier: "Du må gå videre." Det går ikke.
Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv for det som skjedde med Cindy,-
-eller med Dylan.
Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv.
Jeg sviktet begge to.
Det må jeg leve med livet ut. Det er straffen min.
Tekst: Synnøve W. Fossestøl Iyuno-SDI Group
\h