Jeg burde ikke bebrejde mig selv -
- men vi føler os ansvarlige for vores børn.
Og med Dylan var der meget, der gik galt.
- Du er ikke noget uhyre, Dylan. - Jeg har det skidt med det.
Hvad har du det værst med?
- Dylan, hvad har du det skidt med? - Jeg tager mig ikke af det længere.
Så jeg vil altid føle mig skyldig og ansvarlig.
I de sidste fire og et halvt år -
- har jeg konstrueret, dekonstrueret og genoplevet det hele.
Overvejet hvornår jeg har begået fejl.
Vi må vide, hvad der foregår i hovedet på dig. Hvad skete der?
Mit helvede er at prøve at forstå, hvad jeg kunne have gjort anderledes.
Jon Eason mener, at hans søn, Dylan -
- fortjener dødsstraf for det, han gjorde den 29. april 2016.
Den mistænktes far mener, at dødsstraf ville være passende.
Det hælder jeg mod, ja.
Man kan ikke gøre sådan og forvente at slippe af sted med det.
Jeg blev kendt som den far, der ville have sin søn henrettet.
Da det her skete, mente jeg -
- og jeg mener stadig, at Dylan burde dømmes til døden.
Hvis man gør sådan noget -
- må man være klar til at betale prisen. Det gælder også min søn.
Det lyder frygteligt -
- men hver dag håber jeg, at nogen dræber ham i fængslet.
Det lyder frygteligt, men sådan har jeg det.
Jeg kan ikke tilgive det og vil ikke høre nogen undskyldninger.
Han er et uhyre, selv om han ikke blev opdraget sådan.
Det lyder frygteligt, men ...
... jeg håber, at hans liv slutter inden mit.
HVAD, HVIS EN AF DINE NÆRMESTE ...
... VAR EN DJÆVEL I FORKLÆDNING?
VILLE DU SE ADVARSELSTEGNENE?
Det er Dylan i oktober 2008 på det fly, jeg fløj i Washington.
Jeg kigger ikke særlig ofte på det.
Billederne af Dylan har jeg fjernet og pakket væk.
Jeg kan ikke få mig selv til at ødelægge dem -
- men jeg viser dem ikke til folk.
Lige inden jeg giftede mig med hans mor, blev jeg landbrugspilot.
Også kendt som sprøjtepilot.
Han var ekstremt glad for, at hans far var pilot.
Han kunne sige: "Min far er pilot."
Han var glad. Han smilede meget og kunne lide at joke.
Da han var lille, elskede alle Dylan. Han smeltede folks hjerter.
Han var en sød lille dreng.
Han ville aldrig have overvejet at myrde nogen.
Vi ser Dylan som Anakin Skywalker, der forvandles til Darth Vader.
En sød dreng, der udvikler sig til en virkelig ond person.
Jeg havde aldrig kunnet forestille mig, at Dylan ville gøre sådan noget.
Jon Eason troede aldrig, at hans egen søn -
- en dag skulle ødelægge hans liv.
Men der var visse tegn.
tegn
Når man kigger på mordet og spoler det hele tilbage -
- begynder man at se anderledes på tingene.
For inden mordet troede man ikke, at den slags kunne ske.
Efter at det værst tænkelige er sket -
- begynder det, der er sket i fortiden, at give mening.
Det var en lørdag morgen. Jeg havde Dylan og hans bror i weekenden.
Hans mor og jeg var ved at blive skilt. Jeg var hos en ven.
Dylan og hans lillebror var udenfor. Hans bror cyklede.
Det var majssæson, så der lå majsstængler overalt.
Mens Dylans lillebror cyklede -
- stak Dylan en majsstængel ind i forhjulet.
Dylans lillebror styrtede.
Vi så det fra vinduet.
Jeg løb ud for at se, om hans bror var okay.
Det kunne være gået rigtig galt.
Dylan!
Dylan sagde: "Det var ikke mig." Han vidste ikke, vi havde set det.
Jeg sagde, at vi havde set det hele fra vinduet -
- og sagde, at han ikke var ærlig.
Det var rigtig farligt.
Han kiggede bare på mig uden nogen anger -
- heller ikke over at have løjet.
Men jeg tænkte bare, at han havde været uartig.
Jeg troede ikke, at han havde forsøgt at gøre sin lillebror fortræd.
Det var det første tegn.
Desværre så jeg det ikke som et tegn på, at han var ved at ændre sig.
Gå ind, og sig undskyld.
Han begyndte med små uartige ting -
- og endte med at blive morder.
Jon begyndte at høre historier om Dylans skræmmende opførsel.
Dylan lignede mig meget rent personlighedsmæssigt.
Han var impulsiv og har uden tvivl arvet mit temperament.
Jeg har et stort temperament, men har lært at styre det.
Det har Dylan vist aldrig lært.
Det var et par uger efter det med cyklen.
Hallo?
Dylan var ti, og Dylans mor ringede -
- og sagde, at min søn lige havde trukket en slagterkniv -
- og mere eller mindre jagtet dem med en slagterkniv.
Hvad gjorde han?
Hun spurgte, hvad jeg ville gøre ved det.
Jeg svarede, at jeg ville hente ham.
Helt ærligt vidste jeg ikke, hvad jeg skulle tænke.
Man vil ikke tro på, at ens barn kan gøre den slags.
Det var en bitter skilsmisse.
Jeg tænkte, at hans mor kunne overdramatisere.
Okay, jeg kommer og henter ham.
Jeg tænkte, at hun måske overdrev. Det var sket før.
Måske var Dylans opførsel ikke så slem, som hun sagde.
Han havde måske taget en kniv -
- men ikke jagtet dem med den.
Det kunne jeg ikke forene med mit billede af Dylan.
Da jeg hentede Dylan den morgen, var han rolig.
Han var ikke ophidset eller vred. Han sagde ikke ret meget.
Vi tilbragte hele dagen sammen. Jeg ville høre, hvad der var sket.
Din mor siger, at tingene kom lidt ud af kontrol.
Han sagde, at de slet ikke kunne enes.
De skændtes konstant og rettede beskyldninger mod hinanden.
Hun beskyldte ham for at lyve og ramponere huset.
Han beskyldte hende for at være en dårlig mor.
Jeg kunne blot lytte til alle beskyldningerne.
Men Dylan nægtede aldrig, at han havde truet sin mor med en kniv.
Okay, jeg var der ikke og ved ikke, hvad der skete.
Jeg sagde, at det var en dum opførsel -
- og at han kunne få store problemer, hvis den slags skulle ske igen.
Han var enig, og det var så det.
Jeg ved stadig ikke præcis, hvad der skete i den situation.
Da Dylan flyttede ind hos Jon, gik det fint i starten.
Dylan besluttede, at han ikke ville bo hos sin mor, men hos sin far.
Så Dylan flyttede ind hos mig i november 2007.
Men da Jon begyndte at sætte grænser, viste Dylans temperament sig.
Han mente at have ret til hvad som helst når som helst.
Jeg begyndte at sige nej, og det kunne han ikke lide.
En dag fik han et raserianfald, da han ville have en musikafspiller.
- Du sagde, at jeg måtte få en. - Ja, men ikke en til en formue.
Jeg vil ikke have det billige lort!
- Okay, så kører vi. - Fint!
Jeg sagde, at jeg ikke ville give så meget, og så kørte vi.
Han sagde ikke noget på vej hjem. Han stirrede bare ud i luften.
Jeg ved ikke, hvad han tænkte på. Måske hadede han mig.
Men han var tydeligvis vred.
Jeg lyttede bare til radioen.
Han måtte lære at acceptere et nej.
Jeg tænkte bare, at det var et forkælet barn, der surmulede.
Min fejl er, at jeg bare håbede, det ville forsvinde.
Men når jeg ser tilbage på det, gemte Dylan på en masse vrede.
Det var ligesom en vulkan, hvor presset langsomt steg.
Jeg har ikke kigget på det i længe.
I januar 2011 overtalte nogle venner mig til at prøve en datingside.
Jeg mødte Cindy, der var dyrlæge.
Jeg var dybt forelsket i hende.
Folk sagde, at vi kunne lyse et rum op -
- og alle vidste, hvad vi var for hinanden.
Hun var interesseret i mine følelser og min lykke.
Hun sagde, at hun så det som et langvarigt forhold.
Dylan var jaloux på det forhold.
Fordi han følte, at det truede hans forhold til mig.
Jeg gjorde ikke mindre med Dylan.
Vi gjorde stadig ting sammen. Vi gik i biografen sammen.
Som jeg så det, var alt ved det gamle.
Da Jon og Cindy blev gift, begyndte Dylan at ændre sig.
Da han blev teenager -
- modsatte han sig alle kvinder, om det så var en lærer eller Cindy.
Han stolede ikke på kvinder og var vred på dem.
Skolen ringede og bad mig om at hente ham.
Skolelederen sagde, at han var ude af kontrol.
Han brugte ukvemsord og var aggressiv.
Jeg vil ikke gentage, hvad han sagde, men det kan vi ikke tolerere her.
Dylan sad på skolelederens kontor, og han var fuldstændig ligeglad.
Han stirrede ud i luften. "Hvad vil I gøre ved det?"
Jeg mener, at Dylan hadede sin mor -
- hvilket han projicerede på andre kvinder.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg troede, at han ville vokse fra det som alle andre.
Jeg vidste det ikke -
- men han havde fortalt sine venner, at det en dag ville slå klik -
- og når det skete, ville det blive blodigt.
Det fandt jeg først ud af, da det var for sent.
En weekend gjorde Dylan noget -
- der førte ham ind på det spor, der skulle ende med mord.
Den var halvanden uge inden Thanksgiving i 2012.
Søndag eftermiddag blev jeg ringet op.
Hallo? Ja, det er Dylans far. Hvad har han nu gjort?
Dylan havde stjålet Cindys pickup.
Herregud.
Han og hans ven havde kørt rundt i byen den eftermiddag.
Han ignorerede et stopskilt i vores kvarter -
- og kørte ind i en anden bil -
- der blev totalskadet, og lavede en del skader på Cindys bil.
Ingen kom til skade.
Men han udviste ingen anger over, hvad det kunne være endt med.
Jeg var vred.
Nej, jeg vil ikke tale med ham.
I må lægge ham i håndjern og tage ham med.
Jeg var så vred og ville have ham arresteret.
Han stjal bilen, og jeg ville have ham tiltalt for biltyveri.
Han har stjålet den og burde tiltales.
Cindy ville ikke anmelde ham. Jeg måtte insistere på det.
Jeg så det som hård kærlighed.
Cindy, hvad kan jeg ellers gøre?
Jeg sagde, at det ville være en god lærestreg for ham.
Jeg håbede, at han ville forstå, det ikke var den vej, han skulle gå.
Jeg tvang nærmest Cindy til at anmelde Dylan.
Så den aften anholdt de ham og satte ham i et ungdomsfængsel.
Dons beslutning havde ikke den ønskede virkning på Dylan.
Efter tre døgn beordrede dommeren ham løsladt i min varetægt.
Han sagde ikke meget, men antydede, at det havde været sjovt.
Han var på ingen måde angerfuld.
Hvad så?
Da han kom tilbage til skolen, forventede han at blive populær -
- fordi han kunne fortælle historier fra ungdomsfængslet.
Det var han meget begejstret for.
Dylan, jeg ved ikke, hvad jeg ellers skal gøre.
Jeg sagde: "Du forstår det ikke."
"Hvis du fortsætter sådan, går det helt galt senere i livet."
"Men sådan behøver det ikke at være. Vi kan løse problemerne sammen."
Men du må gøre din del.
Jeg sagde altid, at jeg elskede ham uanset hvad.
Han mente, at han var byens slemme dreng, og han var bare ligeglad.
Når jeg ser tilbage på det, tror jeg, at det fik ham ind på et mørkt spor -
- hvad angår hans attitude mod mig og Cindy.
Han så nok hende som den, der ville have ham i fængsel.
Selv om jeg gjorde det klart, at det var mig, der havde presset på.
Men for ham blev hun målet.
Som jeg ser det, uanset hvor meget jeg fortryder det -
- ændrer det ikke på, at jeg ødelagde mit liv på grund af én ting.
Jeg ødelagde mit liv med én dum beslutning.
Da jeg insisterede på at anmelde Dylan for at have ødelagt bilen -
- fik han en betinget dom på et år. Han skulle undgå ballade -
- og han skulle betale erstatning til Cindy, så han måtte arbejde.
Og det kunne han ikke lide.
Det gjorde, at han ikke kunne være sammen med vennerne.
Hvorfor skal jeg være under opsyn i et helt år?
Hold nu op, Dylan. Det skyldes det, som du gjorde.
Den dag, han slog ud efter Cindy, havde hun sagt noget i stil med -
- at han måtte acceptere, at det var hans skyld. Det kunne han ikke.
- Hold nu mund! - Der er meget ...
Han var nok vred og ydmyget over -
- at blive konfronteret med sine handlinger.
Jeg hader dig!
Så forsøgte han at slå hende.
Jeg var nødt til at gribe ind og skubbe ham ind på sit værelse.
Hun var bange.
Det var nok første gang, hun forstod, at hun måtte være bange for ham.
Det var ikke godt, og jeg havde ikke set det før.
Jeg havde set ham vred, men ikke voldelig.
Da forstod jeg, at det måske stak dybere, end jeg troede.
Han var mest sur på Cindy -
- fordi det var hende, der havde anmeldt ham.
Det betragtede han som en krigserklæring.
Han begyndte at gå mod den mørke side.
Det blev stadig mere tydeligt, at han havde ondskab i sig.
Dylan begyndte at bruge ekstreme metoder for at hævne sig.
En fredag havde han lavet ballade på skolen og fik husarrest.
Næste dag var Dylan irriterende.
Jeg bad ham om at tage over til sin ven, indtil jeg ringede.
Omkring klokken 14 bad jeg ham om at komme hjem. Der skete intet.
Jeg sendte en sms til.
Jeg skrev, at hvis han ikke kom hjem, ville jeg hente ham.
Han skrev tilbage, at han kom hjem, når han havde lyst.
45 minutter senere bankede det på døren.
Kan jeg hjælpe jer?
- Er du Dylans far? - Ja, er der sket noget?
Der var en politibetjent og en ung kvinde fra de sociale myndigheder.
De var blevet ringet op af Dylans vens mor og Dylan -
- fordi de frygtede, at jeg mishandlede ham derhjemme.
Hvad snakker I om?
Betjenten sagde, at Dylan ikke vidste, om han turde tage hjem.
Samtidig sad Dylan i en politibil ved vejen.
Han provokerede os.
Han forsøgte at skabe problemer for sin far.
Han ville vise, at han kunne gøre, som han ville.
At han også kunne gøre mit liv surt.
Da jeg havde forklaret, forstod politiet, at han var en ballademager.
De tog ikke længere hans beskyldninger alvorligt.
Dylans opførsel udartede sig, og Jon tog ham i at forberede noget slemt.
Det var sidst på vinteren eller tidligt forår i 2015.
Det var en lørdag aften.
Jeg skulle hente noget i Cindys bil, og da jeg åbnede den, tændte lysene.
Ved siden af huset var der et kæledyrsbur -
- med en skovl ved siden af og en dunk med tændvæske.
Det var underligt. Det var ikke mit.
Dylan og hans ven var på hans værelse, og jeg kaldte på ham.
Hvad ved I om tændvæsken og de andre ting, der er gemt?
"Det er ikke vores."
Kom.
Men jeg vidste, at han løj.
De havde stillet det der og ville gå.
Jeg sagde til Cindy, at der var noget galt.
Jeg har en dårlig fornemmelse.
Jeg mistænkte, at de ville fange en kat, tage ud på messeområdet -
- overhælde den med tændvæske og sætte ild til den.
Det var kvalmende og skræmte mig. Og jeg måtte sige det til nogen.
Jeg må hellere ringe til nogen.
Vi ringede til politiet.
En betjent tog ud på patrulje -
- mødte Dylan og hans ven og læste loven op for dem.
"Hvis I mishandler et dyr, kommer I i fængsel."
Dylan kom hjem og sagde ikke ret meget.
Jeg sagde, at jeg kunne forstå, at betjenten havde talt med ham.
Hvis du bare overvejer at gøre sådan noget igen, så er det slut.
"Jeg vil ikke høre, se eller skulle mistænke den slags igen -
- for jeg vil ikke tøve med at få dig i fængsel for dyremishandling."
Han nikkede, og det var det.
Vi tænkte, at Dylan vidste, at han var blevet taget og blev overvåget.
Vi kunne lade det ligge.
Et år senere blev jeg ringet op af Dylans mor.
Hun ville fortælle om noget, Dylan havde gjort, da han boede hos hende.
Hun fortalte blandt andet, at han havde mishandlet og dræbt dyr -
- i deres kvarter i Idaho.
Jeg ville ønske, at hun havde sagt det, da han flyttede ind.
Hvis jeg havde vidst det, ville tingene have været anderledes.
Dylan, hvad ville du ændre på, hvis du kunne?
Jeg ville ikke have dræbt hende.
Eller jeg ville ikke have slået hende i en grad, at hun endte med at dø.
- Ville du bare have banket hende? - Nej, ikke engang det.
Jeg tror, at Dylans moralske kompas var helt ude af kontrol.
Han var slået ind på en mørkere sti.
Da han blev 18, kunne han vælge selv -
- og han besluttede at droppe skolen. Han havde fået nok.
En aften ved ottetiden kiggede han på mig og sagde: "Jeg flytter ud."
- Hvor skal du hen? - Jeg har fået nok.
- Nok af hvad? - Det her. Jeg flytter.
Jeg havde sagt, at han måtte få sig et arbejde, da han droppede skolen.
Han måtte forsørge sig selv.
- Hvordan vil du skaffe penge? - Bare rolig. Jeg har en plan.
Hans plan var at nasse på sine venner.
Han ville bo hos en ven, hvor han ikke behøvede at arbejde.
Okay, du er gammel nok. Jeg kan ikke stoppe dig, Dylan.
Jeg sagde: "Så pak dine ting."
En del af mig var bekymret. En anden del var lettet.
Jeg tænkte, at vi måske kunne få noget fred.
Han var 18 år og måtte begynde at foretage sine egne valg.
Jeg havde ikke opgivet ham og håbede stadig på at finde en løsning.
Finde et program af en slags -
- få ham på et college eller lade ham lære et håndværk.
Som hans far var jeg bekymret for, hvad han lavede -
- og hvilke problemer, han ville løbe ind i.
Men derhjemme var der kun Cindy og jeg, og det var lettere for alle.
Når Dylan besøgte dem, bemærkede Jon, at hans søn kun fik det værre.
Han kom ofte for at tigge om penge, eftersom han ikke havde en indkomst.
Dylan var altid velkommen til at spise med om søndagen.
Så begyndte der at forsvinde penge, når han kom på besøg.
Har du i øvrigt set mit guldarmbånd?
Mener du det, der forsvandt i søndags?
Nej, jeg har ikke set det.
Et af Cindys armbånd, som jeg havde fået lavet til hende, var forsvundet.
Ting med affektionsværdi forsvandt.
Alt, der kunne sælges hos en pantelåner.
Vi gjorde alt for at hjælpe ham -
- og nu, hvor han næsten var 20 år -
- var han blevet kriminel.
Og det irriterede mig grænseløst.
Han kan ikke komme længere.
Jeg sagde, at hvis jeg ikke var hjemme, måtte han ikke komme.
Hvis Cindy var alene, måtte han ikke komme.
Han sagde, at han forstod det.
Det var skuffende at måtte sige til ham -
- at han ikke var velkommen, hvis jeg ikke var der.
Vi havde overvejet et alarmsystem, men valgte ikke at gøre det.
Nu ville jeg ønske, at vi havde haft et.
Det kunne have ændret alt.
Sidst i 2016 skulle Jon arbejde i en anden by.
Cindy var hjemme i Colorado.
Dylan boede i den anden ende af byen hos en ven.
Jeg var 400 km derfra, i Texas, hvor jeg skulle flyve.
Når jeg var væk, lagde jeg altid en pistol under hendes seng.
Jeg lærte hende at bruge den.
Jeg sagde bare, at vi lagde den der, så hun havde den om nødvendigt.
Men på vej til Texas kom jeg i tanke om, at jeg havde glemt det.
Jeg skrev til hende, at den ikke var under sengen, men i skabet.
Hun skrev tilbage, at hun ville ordne det senere.
Men det gjorde hun ikke. Den blev i skabet.
Mens Jon var væk, ringede Dylan til ham.
Det var om aftenen.
Han ringede og spurgte, om jeg stadig var i Texas.
Han spurgte hvor længe, og jeg sagde, at det nok ville tage flere uger.
Han sagde, at han fornemmede, at nogen ville komme ud for noget.
Det lød underligt, men jeg var træt og orkede ikke hans pladder.
Jeg ville ikke høre ham tigge om penge -
- og sagde, at vi måtte tales ved senere.
Jon blev også ringet op af Cindy.
Sidst jeg talte med Cindy ...
Hallo?
Det var sent torsdag aften den 28. april 2016.
Jeg var træt og havde fløjet hele dagen.
Hun ville snakke, og jeg sagde, at jeg var for træt.
Jeg sagde, at jeg bare ville sove.
Skat, jeg er nødt til at få sovet. Kan vi tale om det i morgen?
Jeg føler, at jeg afviste hende.
Farvel.
Jeg tænke, at vi kunne tale om det næste morgen.
Hun skriver eller ringer til mig.
Senere den aften sendte hun mig en besked.
2.12: JEG ELSKER DIG, JON. DET HÅBER JEG, AT DU FORSTÅR.
Det var den sidste sms. Hun vidste, at det havde været en dårlig dag.
Så hun skrev: "Jeg elsker dig, Jon."
"Det håber jeg, at du altid vil vide. Du er min bedste ven."
"Og jeg forsøger altid at gøre dit liv bedre."
"Du er en kærlig og medfølende mand."
"Du har givet mig mere end nogen anden."
"Jeg kan forestille mig at blive gamle sammen."
"Jeg vil bare have, at du skal være lykkelig."
"Jeg vil bare have min kærlige mand og ven, og ingen andre."
"Jeg elsker dig for evigt, indtil døden os skiller."
Hun døde halvanden time senere.
Jeg endte med at slå hende.
Det endte med at blive meget mere, end jeg havde tænkt mig.
Hvad tænkte du på, mens du gjorde det?
Hvad fanden?
Om morgenen den 29. april vågnede jeg cirka klokken 7.30.
Normalt får jeg en sms. "Pas godt på dig selv. Flyv forsigtigt."
Den sms fik jeg ikke.
Jeg tænkte ikke andet, end at hun måske var sur på mig -
- fordi jeg på en måde havde afvist hende aftenen forinden.
Cirka klokken halv to fik jeg en opringning fra Colorado. Hallo?
Det viste sig at være fra Politiet i Burlington.
Og betjenten spurgte bare, om jeg vidste, hvor min kone var.
Ja, hun er derhjemme i dag.
"Rygtet siger, at din søn har banket din kone og stjålet dine våben."
Hvad? Jeg spurgte: "Hvor er du?"
Han sagde: "Uden for huset. Vi vil ikke slå døren ind."
Jeg bad ham om at slå døren ind og gå ind i huset.
Bare gør det!
De ville gå ind og ringe tilbage.
Jeg forsøgte at holde hovedet koldt -
- og tænkte, at der måtte være en logisk forklaring.
Alt er fint. Efter tre kvarter har jeg ikke hørt noget.
Nu frygter jeg det værste.
Jeg ringede tilbage til det nummer, betjenten havde ringet fra.
Nogen tog den, men sagde intet. Jeg hørte bare råb, skrig og sirener.
Hallo? Hallo!
Cirka ti minutter senere ...
En af betjentene ringede og sagde, at de havde fundet hende.
"Hun er død. Det ser frygteligt ud. Du må komme hjem."
Jeg kan huske, at jeg faldt ned på knæ og sagde "nej".
Jeg tænkte, det var en spøg.
Dylan og hans ven, Isaiah Churchwell, var de hovedmistænkte.
Politiet fandt liget af hende fredag.
Det hus, hvor hun boede med sin mand, var stadig afspærret.
Politiet siger, at hendes stedsøn, Dylan Eason, og Isaiah Churchwell -
- brød ind i hendes hjem fredag.
Cirka klokken 12.30 brød Dylan og hans ven ind -
- og Dylan overfaldt straks Cindy.
Isaiah holdt hende, mens Dylan slog hende bevidstløs.
Ifølge hans venner var Dylan meget voldelig.
Hun var ved at vågne op.
Dylan tog et koben ...
... gik tilbage til soveværelset og bankede hende ihjel.
Ifølge naboerne var Dylan Eason droppet ud af high school -
- men det her var uventet.
Han slog hende i cirka 20 minutter, i mørket.
Ifølge Isaiah Churchwells videudsagn blev han ved med at høre dumpe slag.
Han kunne høre Cindy gurgle.
Isaiah stoppede ham og sagde, at det var nok.
Isaiah sagde, at kobenet var vådt af Cindys blod.
Jeg troede ikke, at jeg slog hende så mange gange.
Hvor mange gange troede du, at du slog hende?
Et par gange.
- Slog du hende med andet end det? - Nej.
Hvad med knytnæverne? Nej?
Hvornår vidste du, at hun var død?
Så snart jeg så blodet. Der var en masse.
Anklageren sagde, at det sidste slag -
- der dræbte hende, var, da kobenet ramte højre øre -
- og punkterede hendes hjerne, hvilket dræbte hende.
Ifølge hans venner talte han altid om at gøre sin stedmor fortræd -
- og stjæle dyre ting for at betale for sine stoffer.
Hvis pistolen havde været under sengen -
- kunne det være endt anderledes. Det ville have skræmt dem.
Hvis hun bare havde affyret pistolen.
Cynthias mand siger, at han nu har mistet sin kone og sin søn.
Jeg vil bare sige, at hun var en fantastisk kvinde.
Hun var min bedste ven.
Jeg kan ikke forestille mig et liv uden hende.
Anklagemyndighedens undersøger sagde:
"Du skal vide, at hun kæmpede bravt. Hun var tæt på at slå ham ud."
Han sagde, at jeg skulle vide det.
Det hjalp ikke ret meget.
Jeg lovede at beskytte hende, og det gjorde jeg ikke.
Jeg lovede hendes mor at passe på hende, men jeg svigtede dem.
Det er en frygtelig følelse.
Den næste, der ringede til Jon, var Dylan.
Da jeg havde hørt, hvordan det var gået til, var jeg bare vred.
Jeg ville have hævn.
Og det undskylder jeg ikke for.
Dylan ringede og spurgte, hvad der foregik.
Så sagde jeg: "Dylan, du ved, hvad der foregår."
"Der er sket noget med Cindy, De leder efter dig. Jeg kommer."
"Du må håbe, at de finder dig, før jeg gør, for jeg kommer efter dig."
Dylan var så bange for, hvad jeg ville gøre ved ham -
- at han bogstaveligt talt løb til politiet for at melde sig selv."
Han vare mere bange for mig end for politiet.
Det her billede blev taget nogle uger inden mordet.
Det er det, som den søde lille dreng ved flyet blev til.
Han virker helt væk.
Fortabt, ond, vred, forvirret.
Det er den ondskab, han blev til.
Den dag, Dylan myrdede Cindy -
- blev min kærlighed til had på et øjeblik.
Det skete så hurtigt og har ikke ændret sig siden.
Jeg var så vred over det, han havde gjort.
Jeg var så vred og ville have hævn og retfærdighed.
Hvis han ikke havde meldt sig selv, ville jeg have jagtet ham.
Det vidste alle.
Efter Dylans anholdelse fortalte Jon, hvilken straf han fandt passende.
Disse to unge mænd er arresteret -
- for mordet på en dyrlæge.
Nu siger hendes mand, der også er den mistænktes far -
- at dødsstraf ville være på sin plads.
Det hælder jeg mod, ja.
Men kan ikke gøre sådan og forvente at slippe af sted med det.
Jeg gik ind for, at min søn skulle henrettes.
Da jeg forstod, hvad der var sket, og hvad hun havde været igennem -
- ønskede jeg, at han skulle dø.
Ingen, der gør sådan noget, fortjener at leve.
Det er lige meget, om det var hende eller en hjemløs person -
- eller vores nabo. Jeg ville have det på samme måde.
Han gjorde noget frygteligt og må betale prisen.
Dylan blev fundet skyldig i mordet på Cindy ...
... men blev ikke idømt den straf, Jon havde håbet på.
Han blev fundet skyldig i mord, hvilket automatisk giver livstid.
Han er i fængsel og spiser tre gange dagligt -
- mens min kone ligger i sin grav, berøvet sine børnebørn.
Hun blev berøvet sit liv med mig, og jeg blev berøvet mit med hende.
Det er ikke retfærdigt.
Han må betale for det her med sit liv. Det vil jeg altid mene.
Det er frygteligt at sige det -
- men hver dag håber jeg, at nogen dræber ham i fængslet.
Det lyder frygteligt, men sådan har jeg det.
Jeg kan ikke tilgive det, han har gjort.
Jeg vil ikke høre nogen undskyldninger.
Med hans attitude og smarte bemærkninger -
- ender han nok med at få halsen skåret over i fængslet.
Det ville være fint med mig.
Jon er aldrig kommet sig over tabet af Cindy.
Når hele ens verden bliver vendt på hovedet -
- og alt det, man holder af, er væk, hvad er der så tilbage?
Jeg beskyttede hende ikke.
Jeg svigtede min kone, som jeg havde lovet at beskytte.
Og jeg kan ikke glemme ...
... eller acceptere, at jeg svigtede.
Og det er jeg så ked af.
Jeg ville ønske, at jeg kunne ændre på det og ville give mit liv for det.
Verden ville være bedre tjent med Cindy end med mig.
Og hvis det var muligt, ville jeg ofre mit liv for at få hende tilbage.
Jon har ikke talt med sin søn efter mordet -
- og forventer ikke, at det vil ændre sig.
Nogle i min familie har sagt, at jeg burde støtte min søn.
Jeg elskede ham, indtil han dræbte Cindy.
Det ændrede alt for mig. Jeg kan ikke tilgive ham.
Jeg ved ikke, hvad jeg ellers skal. Hvis jeg viser ham nogen medfølelse -
- efter det, han har gjort, så forråder jeg min kone.
Jeg har allerede svigtet hende én gang. Det må aldrig ske igen.
Den bedste del af mig døde den 29. april -
- og den del kan jeg ikke få tilbage.
Jeg har forsøgt, men jeg kan ikke få den tilbage.
Uanset hvad jeg gør, er konklusionen, at hun er væk.
Folk siger, at man må komme videre, men det kan man ikke.
Jeg vil aldrig kunne tilgive mig selv det, der skete med Cindy.
Eller mine fejl i forhold til Dylan.
Jeg vil aldrig kunne tilgive mig selv.
Jeg svigtede dem begge.
Og det skal jeg leve med resten af livet. Det er min straf.
Tekster: Lasse Petersen Iyuno-SDI Group