UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
Te rog, Luke !
Câte ceşti ai băut ?
- Niciuna. - Plus ?
Cinci, dar a ta e mai bună.
Am fost sărutată. Şi am furat din magazin.
Serios, Lorelai,
nu aspectul îi ţine departe.
Oamenii mor, plătim. Îşi accidentează maşinile, plătim.
- Îşi pierd un picior, plătim. - Măcar ai un slogan nou.
- Ai fost ușuratică ? - Nu-s chiar atât de fericită.
Azi, oamenii sunt foarte proşti.
Cremă bum !
- Luke dansează vals ? - Luke dansează vals.
Să ştii că sunt implicat cu totul.
Ar fi ca primele 15 minute din Salvaţi soldatul Ryan,
doar că ei erau în Franţa.
Nu mă duc la Harvard. Am făcut sex, dar nu mă duc !
Când am rămas însărcinată, copilăria s-a sfârşit.
Sari tu, sar și eu.
Risc osânda veșnică pentru rock and roll.
Ajunge cu pudelii !
Pentru că te iubesc, prostule.
Miroase a zăpadă.
IARNA
Bună !
Aşa arăţi când cobori din avion ?
Tu aşa saluţi ?
Ai stat înghesuită şapte ore într-o cutie de tablă
cu oameni cu tuberculoză, difterie, râie, cu humus, câini turbaţi
şi copii zăpăciţi care-ţi împing spătarul şi-ţi fură restul.
- Cu ce companie zbori ? - Ar trebui să arăţi ca naiba.
Să fredonezi un cântec trist, cu părul vâlvoi,
în timp ce-ţi oferi graţiile unor docheri francezi.
Dar tu arăţi perfect. O urmezi pe Gwyneth Paltrow.
Nu-i adevărat !
Faci yoga în colanţi de caşmir
în timp ce câinele tău se uită pe ceas la Zoolander 2.
Fac exerciţii pentru circulaţie
purtând o şapcă de baseball personalizată
şi cu pastă de dinţi pe coşuri.
M-ai prins !
- N-am mai făcut-o de mult. - Mi-a plăcut.
- Ţi-am dus dorul, puştoaico ! - Şi eu.
- Cât a trecut ? - Parcă ar fi ani de zile.
Cafea şi tacos.
Linguri cu Prinţesa Charlotte.
Ne cărăm de-aici ?
Ar fi bine.
O zi ? Asta-i tot ?
Îmi pare rău !
Ai lipsit de sărbători şi am doar o zi cu tine ?
- Cine-s eu, neica nimeni ? - Mâine seară plec la Londra.
- Iar Londra ! - Serviciul.
Pisica e în coş Iar lingura de argint
Încetează, Emily.
Frumos jucat. Bine, ai câştigat.
N-avem timp. Sărim peste turul oraşului ?
- Nu putem. - Facem unul scurt.
- Clubul s-a închis din cauza şobolanilor. - Iar ?
- Ne-au pus parcometre. - Unde ?
- Nu plătea nimeni, aşa că le-au scos. - Mafia e peste tot.
Al a câştigat iar concursul decoraţiilor de Crăciun.
E decorul cu vânăta pe post de Iisus. E imbatabilă.
Se dezbate eliminarea cabinei telefonice.
Şi unde se mai schimbă Superman când salvează oraşul de Ben Affleck ?
Exact asta am spus şi eu.
Ce-i cu indicatoarele ?
Am lăsat ce-i mai bun la urmă.
Taylor a decis că fosele septice sunt sub demnitatea noastră
şi vrea canalizare.
Şi cum o face ?
Merge din uşă în uşă, să adune poveşti de groază despre fosele septice.
Cerule !
Le va reuni, apoi el şi o comisie le vor pune în scenă pentru consilieri.
Îmi spui astea ca să mai rămân ?
- Am reuşit ? - Oarecum.
Bună, dră Patty !
Rory ! Arăţi fantastic !
Abia a aterizat !
E telefonul de serviciu.
- Ăsta nu sună. - Da, ştiu.
- Nici ăsta. - Ştiu.
Ai mai multe decât Omar Little.
Unul personal, unul de serviciu
şi pe cel cu semnal la Stars Hollow. Teoretic.
Faptul că oraşul a fost ridicat
într-un glob uriaş de zăpadă îţi afectează semnalul.
Alo ?
La naiba ! Alo ?
Pierd semnalul.
Haide !
Alo ?
Aşteaptă ! Alo ?
La naiba ! Alo ?
Bună, mă auzi ?
Da ! Bună ! Excelent !
Ce mai faci ?
Alo ?
Mă duc spre copaci !
Gata, sunt la copaci. Alo ?
Încerc la Doose. Vii şi tu ?
- Nu, mi-am făcut numărul de pași. - Bine.
Alo ?
Mai eşti la telefon ? Bine, schimb telefonul.
Scuze, tot eu sunt, Rory Gilmore. Cred că Ingrid a...
Alo ?
Alo ? La naiba !
Alo ?
Da ! Sigur că poate. Bine, pe numărul ăsta, te rog. Mersi.
Bună, Rory ! Nu ştiam că soseşti azi.
Am tras doar o fugă.
- Varză. - Poftim ?
Mai veniţi pe la noi.
Cum o mai duci ?
Nu vrei să ştii.
- Zach a fost promovat. - Cum aşa ?
- Nu ştiu. Le-o fi simpatic. - Bietul de el !
Acum e supraveghetor. Trebuie să poarte cravată.
Îmi pare rău.
E cumplit. I-am zis că arată ca Leonard Cohen în tinereţe,
dar parcă e taică-său.
Îmi pare rău.
- Mda. - Alo ? Ingrid. În sfârşit !
Mă bucur că te-am prins.
Lorelai, mă bucur că te-am întâlnit.
- Kirk, casa ta e acolo. - Nu m-am pierdut iar.
Voiam să ştii că am o afacere nouă. Călătorie cu maşina în comun.
I-am zis Ooo-ber.
Uber există deja.
Nu, nu Uber. Ooo-ber. Cu trei "O" în loc de "U".
- Bine, dar e... - Ooo-ber.
- Am înţeles, dar e... - Ooo-ber.
E un serviciu prin care soliciţi să fii dus cu maşina.
- Ca Uber. - Doar că e Ooo-ber.
E acelaşi lucru.
- Ba nu e. - Kirk.
Chemi maşina cu o aplicaţie.
- N-am aplicaţie. - Şi cum cheamă maşina ?
O sună pe mama, ea pe mine, găsesc o maşină şi-i iau.
- Deci e o versiune mai proastă de Uber. - Se pronunţă Ooo-ber.
- Nu mai face aşa ! - Bine. Ai numărul mamei mele.
Acum, scuză-mă, Petal trebuie să se culce.
Pa, Petal !
De când are Kirk un porc ?
Babette l-a auzit că vrea un copil cu Lulu, deci a contribuit tot oraşul.
- Câştigăm un răgaz de câţiva ani. - Inteligent.
- Gata ? - Aşteaptă !
Nu mă simt acasă dacă nu cumpăr Stars Hollow Gazette.
Ediţia de Crăciun.
Ştiri despre iesle, ce aduce Moşul, laptele de pasăre şi poezia de Crăciun.
- La fel ca în fiecare an. - An după an.
Ce bine e acasă !
Ce e ?
Miroase a zăpadă.
- Poţi ? - Da.
Eşti sigură ?
- Da. - Hai în casă, să scăpăm de zăpadă !
Haide !
Luke se va bucura să te vadă.
Abia aştept să-l văd.
Bună, rabinule !
Paul Anka, ce te mai pune să porţi acum ?
Nu, asta a fost ideea lui.
Să nu te simţi prost, şi mie mi-a făcut la fel.
- Pregăteşte-te ! - Pentru ce ?
- Luke cel foarte mândru. - Poftim ?
Luke ! E o minune de Crăciun !
- Iat-o, autoarea de la New Yorker ! - Foarte mândru !
A fost doar un articol.
Fii serioasă !
A fost magnific. Femeia despre care ai scris...
- Naomi Shropshire. - Da !
Nu auzisem de ea. Acum, parcă o cunosc.
Mulţumesc.
Nu mai citisem New Yorker, dar acum o citesc săptămânal.
Mă bucur.
M-am abonat. Cine zice c-a murit presa scrisă ?
- Toată lumea. - Ce ştie lumea...
- Mănânci ? - Doar tacos.
- Tacos sunt micuţi. - Pregătesc cina.
- Sunt grasă ? - Ce ?
- Râzi de corpul meu. - Nu !
- Mă avertizezi. - Cerule !
Război de Crăciun !
Fac două feluri pentru că aşa mi-ai zis.
- Ce feluri ? - Macaroane cu brânză, şniţele...
- Cu pâine cu usturoi ? - Şi crochete.
Nu fac crochete.
- Ne trebuie hrană ! - Mănânci tacos !
- Crochetele merg cu tacos. - Crochetele merg în tacos.
- Da ! - Nu !
- Serios ! - Sunt naturale.
Gata cu negocierea ! Lasă crochetele, termină-ţi tacos,
spălaţi-vă pe mâini, cina e aproape gata.
Am văzut c-ai luat gogoşi. Pune-le înapoi !
Nu pot să cred că discutăm aşa ceva.
Parcă gătitul era relaxant.
Nu. Doar...
Să nu pui melodia aia şi să dispari în camera lui Rory !
Măcar dă-o mai încet !
- Unde-s cutiile mele ? - După umeraşe.
Excelent !
În sfârşit, ai renunţat la apartamentul din Brooklyn ?
Da. Lena Dunham va trebui să se descurce fără mine.
- O să duci dorul cartierului ? - Puţin.
Eu o să-i duc dorul.
Avea un aer de sătuc evreiesc combinat cu Trainspotting,
cum i-ar dori orice mamă fiicei ei.
Era un apartament bun.
Îmi plăcea că trebuia să eviţi pereţii, ca să nu te lipeşti de ei.
- Un singur perete. - În unele apartamente,
nu-i cazul să eviţi pereţii.
A fost grozav. Dar nu stăteam acolo.
Ştii câte nopţi am stat acolo anul ăsta ?
- Trei ? Optsprezece ? - Nu.
- 46 ?
Suntem la Preţul corect ? Câştig dacă subestimez, pierd dacă supraestimez ?
Habar n-am câte nopţi. Dar nu multe. Acum va fi clădire rezidenţială.
Nu vreau să-l cumpăr, aşa că era cazul să spun...
- Pa, Brooklyn ! - Pa, Brooklyn !
Cutia asta e deschisă.
- Controlul de securitate ! - Mi-ai cotrobăit prin lucruri ?
Da. Şi am rămas dezamăgită.
Lucrurile mele sunt dezamăgitoare ?
Credeam că e ceva interesant,
o hartă cu o comoară sau romanul de dinainte de Huckleberry Finn,
când Huck era şef în KKK şi se temea de apă.
E interesant.
Fără apartament, fără chirie, fără legături.
Pot dormi aici sau la Lane.
E momentul să fiu dezrădăcinată, să văd ce-mi rezervă viaţa,
să călătoresc unde sunt subiectele ce merită scrise.
Era bine dacă-mi etichetam cutiile,
acum nu mai găsesc nimic.
Cizmele, paltoanele, lenjeria...
Nu ştii unde ţi-e lenjeria ?
Ar putea fi la Lane.
- N-ai purtat lenjerie de când ai plecat ? - Nu mă judeca.
Sunt Gwen Stefani. Vrei să-ţi împrumut ?
Nu mai vorbim de lenjerie. Îmi caut ţinuta norocoasă.
Orice porţi fără lenjerie e ţinuta ta norocoasă.
Mă întâlnesc cu cei de la Condé Nast.
Am o ţinută în care mă simt ca Diane Sawyer.
E o mască cu Mike Nichols ?
Răspund eu !
Asta ce-i ?
E o cutie cu reviste New Yorker cu articolul tău minunat.
Prima cutie din şase.
- Glumeşti ! - Foarte mândră !
A venit tipul ăla.
- Care tip ? - Îl ştii tu, Jeffrey.
- Cine ? - Allen ? Billy ?
Numele nu seamănă deloc.
- Ştii tu. El. Tipul tău. - Paul ?
- Da. - Paul nu e aici.
- E aici. - Cine-i Paul ?
Iubitul meu ? La naiba ! A venit Paul.
- De ce a venit ? - L-am invitat la cină.
Și am uitat.
La naiba !
Nu pot să cred că ai uitat numele iubitului lui Rory.
Ai venit !
Desigur.
- Pentru tine ! - Ce frumoase sunt !
- Provin din Peru. Interesant. - Foarte interesant !
- Iată cine a venit ! - Paul !
Mă bucur să te văd.
- Mersi pentru invitaţie. - Te-ai tuns ?
- Nu. - Ai slăbit ?
- Nu. - Te-ai îngrăşat ?
Mă duc să le pun în apă.
- Vino, Paul ! - Te urmez.
- Nu-l cunosc. Sunt împreună de luni bune. - Vezi ?
- Un an, cred. - A fost în casă !
- Ştiu ! - E ca un supererou.
Puterile lui te fac să-l uiţi, indiferent de când eşti cu el.
Ca în toate filmele Marvel.
- Bei ceva, Pete ? - Paul.
Paul. Eu...
Pete e prietenul câinelui nostru. Al nostru se numeşte Paul.
- Şi Anka. - Seamănă cu numele meu.
- Da, seamănă mult. - Doar pe asta am găsit-o.
- E bună. - Bine.
- Roşu e bun ? - Paul.
- Acum știu. Paul, roşu ? - E bun roşu.
- Luke ! - Da ?
- Am adus-o. - Ai...
Cheia veche despre care am vorbit ultima dată.
Îţi aminteşti ?
Am mers la pescuit cu barca ta.
Ai zis că tatăl tău a avut un magazin de scule.
Ţi-am zis că şi bunicul meu a avut unul
şi am păstrat sculele.
Îmi amintesc barca.
Ai zis că tatăl tău avea o cheie franceză pe care ai fi vrut s-o păstrezi.
Eu am păstrat-o pe a bunicului.
Mă duc s-o aduc.
Tocmai am uitat ce-am discutat.
Fiţi serioşi !
Mersi pentru invitaţie. O văd rar pe Rory în ultimul timp.
Măcar o văd la aniversarea noastră.
Îţi vine să crezi că s-au făcut doi ani ? Aniversarea de bumbac.
Am adus-o. Iată !
Iat-o ! Uită-te la data de pe spate.
Lorelai...
Antivirusul de care ți-am zis. Pot să-l instalez pe calculator ?
- Unde e ? - În camera de zi.
E cel cu abţibildul cu Tristeţea din Întors pe dos ?
- Ţi-ai amintit. - Bine.
Bine că-şi aminteşte.
Bine că cineva îşi aminteşte.
E o cheie bună.
- Ce-ai făcut ? - Ce ?
Înregistratorul e plin.
Habar n-am ce-s astea.
Restless Virgins, O lună de miere de coşmar...
Filme clasice de pe Lifetime.
Obsesie criminală, Fiica rătăcitoare.
O fată rebelă intră într-o agenţie de escorte
unde e client tatăl său vitreg. Alec Baldwin. Înainte de yoga.
- Îl păstrez ? - Da.
- Accidental Obsession. - Rămâne !
- Murder in a College Town. - Rămâne !
- Crimes of the Mind. - Da.
Fatal Acquittal, Numai cu fiica mea, Vânzătorii de copii, Unfinished Betrayal,
The Girl He Met Online, The Boy He Met Online,
Jurăminte fatale, Ochi mincinoşi, Minciuni,
Fratele rătăcitor.
S-a stricat telecomanda ? Avem doar un canal ?
- Unde mi-e pijamaua ? - În sertar.
- Felix... - Oscar...
Îmi place pijamaua pe scaun, mototolită, nu sufocată în sertar.
Pijamalele nu-s căţeluşi.
Credeam că te-ai obişnuit cu obiceiurile mele.
De ce durează atâta ?
Mă obsedează articolul lui Rory.
Serios ? Te-ai cam zgârcit cu laudele.
Sunt cumva...
- Căţeluşi ! - Aşa e.
- Ai o fată pe cinste. - E fată bună.
Se teme să nu ne audă făcând dragoste la noapte.
- Ce faci ? - Îmi aranjez revistele cu Kardashian.
- Tragi de timp. - Aranjez.
N-o să visezi urât.
Visul cu baia murdară ? Ba da.
Treci în pat !
Cinci nopţi la rând !
Caut o baie şi, când o găsesc,
e ca în scena cu sauna din Lorzii crimei,
doar că pe pereţi nu-i sânge.
- Nu te mai gândi. - Toate băile sunt imense.
- Sunt cabine şi pisoare şi... - E un vis !
Noaptea trecută, era baia de la Radio City Music Hall.
- Rockettes erau acolo. Tot alunecau. - Bine, am priceput.
Hai să dormim în picioare, ca vacile.
Vino în pat, te poţi uita la un film.
- Până la capăt ? - Da.
N-o să mă pui să-l închid dacă sora, colegul de serviciu
sau cel mai bun prieten gay anchetează baraca de lângă lac,
unde găsește dovada pentru demascarea criminalului,
apoi e lovit cu ciocanul în cap ?
- Nu. - Rory o să creadă că facem sex.
E fată isteaţă.
Afacerea de 49 miliarde sau de circa 95$ per acţiune...
Nu atinge clanţa !
... s-a aprobat tranzacţia
şi acum începe lungul proces al reglementării.
Toate acestea...
... patru, cinci, şase, şapte, opt.
Repetaţi de la început. Cinci, şase, şapte, opt...
Trageţi piciorul, trei, cinci, şapte şi loviţi.
Lovire, schimbaţi piciorul, lovire, din nou.
Trageţi piciorul ! La trei !
E prea tare ?
- Nu, e suficient de tare. - Schimbaţi piciorul...
- Ce faci ? - Dansez step, pentru relaxare.
Scap de starea de nelinişte. Mă calmează.
De cât timp faci asta ?
Cam de-o lună. Trebuia să-mi eliberez mintea.
Am încercat cu meditaţie, cu alergare.
Apoi am citit despre step. Acum, când nu pot dormi, dansez.
Frumos.
- Dansezi groaznic. - Da, ştiu.
Şase, şapte, trageţi piciorul !
- Unde te duci ? - Nicăieri.
- Nu-ţi lua telefonul. - Ce vrei să spui ?
- Nu mă filma. - Merg să văd ce face câinele.
Dansul îl îngrozeşte.
Aşa scap de stres. Nu mă stresa când scap de stres !
- La naiba ! Unde o fi ? - L-am ascuns.
Eşti îngrozitoare.
Crezi că nu te cunosc ? Sunt bucățică ruptă.
- Bine. - Vrei cafea ?
- Da, te rog. - Sigur nu te-am trezit ?
Dacă nu erai îmbrăcată în dezodorizant de toaletă, nu.
Ţi-e foame ?
- De la atâta mișcare ? - Da.
Puţin.
- Mă bucur că eşti acasă. - Speram să dormi.
- Speram să dormi tu. - Am multe pe cap.
- Articolul pentru Atlantic a picat. - Nu ! Când ?
- Azi. Despre asta era telefonul. - De ce ?
Au avut alte priorităţi. Se mai întâmplă.
Îmi pare rău.
Nu-i nimic. Mai am şi alte subiecte pregătite.
Încă mai primesc aprecieri pentru articolul din New Yorker.
Ţi-am zis c-am atacat-o pe Gail Collins ?
Nu se poate !
Stăteam în holul clădirii Times,
sperând să discut cu editorul local, când a intrat, brusc, Gail Collins.
O mai întâlnisem o dată, la o asociaţie.
Nu mă aşteptam s-o văd, eram agitată de la cafea,
şi m-am repezit spre ea,
iar ea a crezut că o atacă o necunoscută.
- Ce sensibilă e ! - M-am simţit prost.
S-a speriat şi mi-a dat portofelul.
- L-ai luat ? - Nu.
Dar a fost drăguţă.
M-a recunoscut şi a cerut pazei să-mi dea drumul.
Iată şi partea bună. Ai impresionat-o.
E în regulă. Mai am şi alte subiecte pregătite.
Am auzit. Trebuia să te faci profesoară.
- Dar tu ? - Ce-i cu mine ?
Ai iar visul acela ?
Sunt stresată şi conştientizez că sunt muritoare.
Cum adică ?
Un client a lăsat în cameră o broşură.
Era pentru o navă de croazieră. Am răsfoit-o,
am văzut piscinele şi imaginile cu bufetul.
Totul e aranjat, au Wi-Fi şi Rock pentru totdeauna.
N-ai nevoie de bani acolo. Aşa că m-am gândit...
- Nu. - ... să merg într-o croazieră !
- Nu ! - Apoi mi-am fracturat şoldul.
- Nu te duci în croazieră. - Ştiu.
- Te împaci bine cu Luke ? - Da, e în regulă.
Eu îl enervez şi el face dulapuri. Sau aşa cred.
Zice că ne trebuie.
O fi din cauza bunicului ?
Nevoia mea subită de croazieră ?
- Da. - Nu.
Nu ştiu. Poate.
Mi-e dor de el.
Pentru prietenii absenţi !
Se zice că băutul cafelei în miezul nopţii alungă somnul.
Oamenii spun prostii.
"TOT CE VREAU DE CRĂCIUN SUNT CEI DOI DINŢI DIN FAŢĂ...
... ŞI CANALIZARE PENTRU STARS HOLLOW !"
Caesar ! Unde-i pâinea prăjită ?
- S-a stricat prăjitorul. - Cum ?
E doar scos din priză. Vine imediat !
Albuşuri cu brânză, nu prea tari, puţin amestecate. Altă cafea ?
Care e parola Wi-Fi aici ?
- Restaurantluke. Cu "R" mare şi "L" mic. - Ia-le !
Luke, vreau mărturia ta privind fosa septică.
Taylor, nu-ţi dau nicio mărturie.
Dacă nu înţelegi ce vreau,
ţi-am adus nişte mărturii ca exemplu.
Vei vedea că mărturia lui Mimsy Frupp
despre ziua nenorocită în care nepoata ei
a sărit în grămada de frunze este edificatoare.
A crezut că biata copilă sare într-un paradis de toamnă.
În schimb, s-a trezit scufundată în...
- Comandă ceva sau ieşi. - Bine.
Meniu nou. Îl voi studia.
Mă scuzaţi ! Parola ?
RESTAURANTDANES321. Cu litere mari.
- Iat-o ! Intră ! - Dar eu ?
Intră şi tu.
- Să-mi fac griji ? - De regulă, da.
Vreau să vedeţi ceva.
Meniuri noi.
Frumos !
- Nu observi nimic ? - Nu.
Întoarce-l !
- E articolul meu din New Yorker. - Foarte mândru !
Ca să-l citească toată lumea.
- Ce să vă aduc ? - Cafea, te rog.
- Am o listă, la pachet. - Imediat.
E articolul meu. Tras în plastic.
Știai că Luke va deveni ciudat, dacă se mută cu mine.
Mulţumesc pentru sprijin ! Sunaţi-o pe mama şi evaluaţi-mă !
Cinci stele ar fi minunate !
Prima călătorie oficială !
Aţi văzut bătrâna pe care am adus-o până aici ?
E văduva Joy Puddleston de pe aleea Piersicului nr. 88.
Acum, datorită afacerii mele noi,
întârzie doar zece minute la chimioterapie !
Comanzi ceva ?
Shake de banane cu lapte şi ciocolată. Sunt extaziat !
- O să meargă. - Grozav.
- Zona asta ar fi perfectă. - Pentru ce ?
Ai auzit de afacerea mea, Luke ? Ooo-ber ?
Nu mai face aşa !
Îmi trebuie un loc de unde să iau clienţii după ce comandă o maşină.
- Colţul ăsta ar fi bun. - Uber funcţionează altfel.
Nu e Uber, e...
Luke, stăpâneşte-ţi muierea.
Nici măcar nu-s chiflele tale !
Le cumpăr altele.
La naiba ! Am uitat de Paul ?
- Nu se poate ! - Nu !
A fost în casă până acum ?
- Nu i-ai văzut maşina în faţă ? - Nu, nici tu ?
- Aici erai ! - Bună, Paul ! Scuze, am...
A fost vina mea. Am luat-o să-i arăt ceva.
Am uitat să-ţi las un bilet.
- Voiam să te sun. Ţi-e foame ? - Nu prea.
- Nu prea ? - Nu prea iau micul dejun.
Adică l-ai luat deja ?
- Nu. - Tu ştiai ?
Mă spăl pe mâini. Îmi comanzi un ceai ?
- Ceai ? Nu. - Da.
- Du-te ! - Bine.
Trebuie să-i dai papucii bietului băiat.
Ştiu. Mă tot gândesc la asta...
- Şi uit ! - Ce trist !
Lista cu micul dejun, cafea la pachet.
Zbor plăcut ! Întoarce-te curând !
- Şi ia meniul ! - Mersi, Luke.
- Pa ! - Pa !
La naiba !
- Am luat mâncarea. - Mergem ?
Desigur.
HANUL DRAGONFLY
Eu nu pricep.
Până a ne căsători,
Frederick era mai puţin interesat de copii decât mine.
- Nu se poate. - Ba da.
Ar fi aruncat un bănuţ în fântâna în care a căzut Timmy.
- Cred că nu s-a exteriorizat. - Cinci ani ? Nu.
S-a întâmplat ceva.
Imediat după căsătorie, a luat-o razna.
Acum vorbeşte numai despre cine mai e însărcinată
sau care e cartierul cu cea mai bună şcoală.
I-am spus că există internate,
nu e nevoie să locuieşti într-un cartier bun.
Nu cred că asta e menirea internatelor.
E foarte complicat.
Îmi tot pune copii în braţe:
"Ţine-l ! Cum te simţi ?"
"Am salivă pe costumul Brioni, deci sunt furios ?"
- De ce miroase a ceapă ? - E noua echipă temporară din restaurant.
- E în seara asta ? - Da.
Nu-mi place ideea.
Avem o sufragerie şi o bucătărie libere.
- Ce-ai vrea să facem ? - Un spectacol ?
În oraşul ăsta, toate restaurantele se închid la 16.45.
Oamenii trebuie să mănânce.
- Cum ziceai că-l cheamă pe bucătar ? - Fii serioasă !
Nu-mi amintesc. Are o grămadă de silabe.
Roy Choi.
- Tipul cu toneta. - Nu e un tip cu o tonetă.
Ba da, e un tip cu o tonetă.
Are o reţea de tonete, trei restaurante şi e celebru online.
Trimite mesaje pe Twitter ?
"Copii, veniţi la mâncare grozavă la Dragonfly."
Știi cum funcţionează Twitter ?
- E un tip "tare", da ? - Da, așa pare.
Nu-mi place. Mă face să mă simt slabă.
N-am nevoie de un tip "tare" care stă pe Twitter și mă face să mă simt prost.
De ce nu iei Xanax ? Pentru tine s-a inventat.
Ce-i cu tatuajul "Kogi" ?
E numele afacerii lui.
Deşi e mai puţin inteligent decât "Beţiv pe vecie",
măcar e în ton cu tema.
- Ar trebui să angajăm un bucătar. - Da, nu-i aşa ?
- Cât durează ? - Două săptămâni.
- Mai puţin se poate ? - Nu.
- Aş vrea mai puţin. - Nu-mi trebuie copii, te am pe tine.
O să dea foc la tot hanul.
- Bună, Lorelai ! - Bună !
Bucătăria e grozavă.
- Sookie a aranjat-o perfect. - Sookie e un geniu.
- Ce-i aici ? - Îţi plac scoicile ?
- E o întrebare capcană ? - Sunt delicioase.
Fac pilaf cu mazăre şi ceapă prăjită, ceapă verde,
coriandru, ulei de ardei iute şi scoici.
Voiam să întreb.
Pot rearanja sufrageria, să nu mai fie bătrânească ?
- Nu. - Nicio problemă.
Rearanjează bucătăria.
Fă ce vrei. Îmi uram bunica. Oribilă femeie.
Noi suntem încântaţi că eşti aici și ea nu e.
Bine. Băieţi, la treabă !
Mulţumesc.
Scoici ! Ura !
Te rog, calmează-te !
Cu tine şi Frederick pe cap, o să fac un AVC.
- Unde e ? - Ce ?
Cafetiera. Unde e ?
Ieri era aici !
- Era aici ! Roy ! - Stai...
Roy !
Unde e cafetiera ?
Am mutat-o. Aveam nevoie de masă. Îţi face Eduardo cafeaua.
- Cum ? E vrăjitor ? - Îţi face la ibric.
Chiar se...
O aduc înapoi.
Îmi pare rău, dar aşa nu merge.
- Michel ! - Sunt aici.
Scuze. Michel, sună la Momo şi vezi dacă pot primi
o excentricitate pe bază de pilaf.
Mulţumesc. Mi-a făcut plăcere.
Louis te va conduce la Cauciucuri Momo şi te va aranja acolo.
- E un magazin de cauciucuri ? - Pa, mulţumesc !
Ce-i, Michel ?
Măcar ai fost mai amabilă decât cu Anthony Bourdain.
- Bourdain parcase pe locul lui Sookie. - Acum avem iar bucătăria goală.
Angajăm un bucătar.
- Ba nu. - Ba da.
Crezi că ea n-are egal.
- N-are. - April Bloomfield ?
- Prea mult porc. - Alice Waters.
- Cam neserioasă. - David Chang ?
Al găteşte aceleaşi chestii.
Al face clătite, nu găteşte la fel ca David Chang.
Trebuie să fie omul potrivit.
Ţi-e dor de ea ? Mie nu. Ne-a părăsit.
- Ba nu. - Concediu de şase luni.
Aşa a zis. Ca să-şi limpezească mintea
şi să revină cu reţete noi.
A trecut un an.
Ce să zic ? Şi-a găsit chemarea.
- Serios ? Şi anume ? - Michel.
Sunt curios. Oare ce face în pădure ?
Lucrează cu Dan Barber la Ferma Blue Hill.
Şi ce face ?
Îl ajută cu tehnicile de creştere
şi cultivare a fructelor şi legumelor
care ajută consumatorii şi...
Habar n-am. Salvează lumea. Scrie pe site-ul lor.
Nu, stă înghesuită într-o cabană fără telefon,
încercând să crească ananas într-un cuier !
Nu salvează lumea. Aşa nu mai e nevoită să se epileze.
Bună, Gypsy !
- Am veşti bune. - Excelent ! Care sunt ?
Lorelai. La naiba, am greşit numărul.
- Te sun eu. - Stai ! Când îmi pot ridica maşina ?
Aştept o piesă.
Soseşte cu o DeLorean din 1983.
- Diseară merg la Hartford. - Nu ştiu ce să zic.
Ba da, ştiu. Ia-ţi o maşină nouă !
- Mersi. Grozav. - Nu-mi place asta.
- E foarte veche. - Am priceput.
- Dar îmi place să-i dau şuturi. - Pa, Gypsy !
Dna Gleason ?
Kirk ? Am îngheţat aici.
Probabil pentru că am ventilat podeaua.
- Pardon ? - Podeaua.
I-am dat câteva găuri.
Există vreun motiv pentru asta...
Doi clienţi au leşinat săptămâna trecută. Poate pentru că erau bătrâni.
Sau o fi monoxidul de carbon. Mai bine previn decât să regret.
- Vrei apă ? - Da, mi-ar prinde bine.
Poftim...
Bine.
Dar nişte muzică ?
Mi-au furat radioul, dar cânt cu plăcere la cerere,
numai să fie Carpenters.
- Ce zici, ceva de Carpenters ? - Bună alegere !
Mersi, Kirk.
Încă n-am ajuns.
- E bine şi aici. - E un serviciu din uşă în uşă.
N-o să spun nimănui.
- Va trebui să te taxez pentru tot drumul. - E în regulă, Kirk.
- Ai ajuns ! - Pa, Kirk !
Hola ! Bună !
Bună, sunt Lorelai.
Emily e...
Nu. Nu cred că Rory a ajuns.
Fiica mea, ea e.
N-a ajuns şi nu intru singură,
aşa că aştept afară.
Dar să nu-i spuneţi dnei Gilmore.
Bine ?
- Bine. - Mulţumesc.
Slavă Domnului !
Ai promis că ajungi la 19.00.
- E 19.05. - Îţi accept scuzele.
- De ce stai afară ? E ger. - Suntem o echipă.
Dean Martin ar intra fără Jerry Lewis ?
Nu, dar Jerry ar intra fără Dean.
Eu sunt Jerry Lewis ?
- Sun. - De ce sunt eu Jerry Lewis ?
Nu-i nevoie să-ţi răspund.
Bună, a venit Rory.
Bine.
Rory, ai venit ! Mă bucur să te văd.
Bună, bunico ! Mă bucur să te văd. Ce mai faci ?
Ei bine, sunt o Gilmore.
Cerule, arăţi splendid !
Şi ea e tot o Gilmore. Şi are avantajul celor 32 de ani.
- Cred că eşti îndrăgostită. - Bună, mamă !
Să nu laşi apă murdară pe jos. Am ceruit podelele.
- Noi două ne-am înţeles mai bine. - Mă scuzaţi, doamnă.
Bine, aici. Am nevoie de becuri.
Ăsta de-aici. Vezi...
Acolo şi acolo.
S-au ars becurile.
- Nicio problemă. - Da ?
Şi acum... Şi aici...
Aplica aceea
şi lumina de deasupra tabloului. Şi acolo, la tablou...
Luminile de deasupra tabloului ? Da ?
Mamă, ai un meşter nou ?
- Cyrano ? - Bunico, ai angajat un meşter nou ?
Da. El e Alejandro.
E soţul Bertei şi e grozav. Repară orice.
Când angajez soţi, îmi cam fac griji.
Am avut o menajeră al cărei soţ era grădinar.
Într-o zi, s-a supărat pe ea şi mi-a decapitat un arbust.
Cel care-l reprezenta pe Spiro Agnew ?
- Întreab-o ! - Bunico...
Sunt curioasă, cine-s copiii ?
Sunt ai Bertei, cred.
Crezi ?
Au apărut odată cu ea,
aşa că am făcut legătura.
În casa ta locuieşte o familie şi nu eşti sigură dacă-i o familie ?
Ei, şi ?
Am o casă. Nu aveau unde să locuiască.
Lucrează pentru mine. Probleme ?
Nu. Da. În regulă, ai dreptate.
Hai să bem nişte martini şi să-mi spui despre noul tău iubit.
Nu-i nou. Suntem împreună de vreo doi ani.
- Serios ? Trebuie să-l cunosc. - L-ai cunoscut.
Chiar ? Îmi pare rău. O să-l cunosc iar.
- N-o să conteze. - Haideţi să stăm jos.
Ce-i asta ?
- Mamă ? - Da ?
Da.
Nu-i aşa că-i minunat ?
E...
Pe tot peretele !
E pictat după poza mea preferată. Vă place ?
- Da. - Desigur.
E... atât de...
...mare !
E pictat de Marco Toretti. E specializat în pânze mari.
Are cu ce se mândri.
- L-ai vrut mare, aşa-i ? - Bineînţeles.
Pentru că îşi face simţită prezenţa.
Ca şi tatăl tău. O măslină ?
A venit şi a măsurat spaţiul ?
- Cine ? - Mario Andretti ?
Marco Toretti. Da, de ce ?
- Întrebam doar. - Am vrut ceva impresionant.
Şi ai obţinut.
- Da. - Bine.
- Noroc ! - Noroc !
Mamă, recunoaşte !
- Ce anume ? - Ai greşit dimensiunile.
- Poftim ? - Ai greşit dimensiunile.
Ai dat greşit dimensiunile şi acum te prefaci
că ai vrut intenţionat un portret imens.
- Chiar am vrut. - Ai vrut ?
Ai vrut ca sprânceana tatei şi braţul meu să aibă aceeași lungime ?
- Da. - Are şase metri înălţime !
- Nu are şase metri. - Pare de şase metri.
Să aduc ruleta ?
- Nu. - Pot aduce ruleta.
- Nu-i nevoie. - Are Alejandro una.
Nu cred c-ai vrut un portret al tatei atât de mare.
- Nici nu încape pe perete ! - Ba da.
Doar Peter Jackson ar fi expus aşa ceva în Argonath.
- Da, ar fi putut. - Habar n-ai ce-i Argonath !
Nu contează. E un tablou reuşit al bunicului.
Mamă, pune-l să-l refacă.
Obţine ceea ce vrei, doar ai bani.
- Asta vreau. - Jur că nu-i aşa.
- De ce nu ? - Priveşte-l !
E aiurea ! "Vrăjitorule, nu vei trece !" Serios !
Bine ! Am greşit ! Eşti mulţumită ?
Le-am dat greşit dimensiunile.
Eu am greşit ! Recunosc !
Sper să nu fie ăsta lucrul pe care-l vei povesti la înmormântarea mea !
Deci...
Da ?
Ţi-am zis ce s-a întâmplat la înmormântare după ce ai plecat ?
Nu mi-ai zis.
Pentru că s-a întâmplat ceva.
CU PATRU LUNI ÎNAINTE
CHUCK BERRY CÂNTĂ LA SALA FILLMORE
FIRE DE IARBĂ
Mă bucur că aţi venit.
Acum staţi în Florida ?
Da. Ar trebui să ne vizitezi după ce se mai liniştesc lucrurile.
Aşa voi face. Promit.
- Frumoasă slujbă, Emily. - Mulţumesc.
- Sunt bine, Rory. - Bine.
- Chiar sunt bine. - Ştiu.
Lorelai.
Jason Stiles, ce surpriză !
Eşti cea mai sexy văduvă italiană.
Mă bucur c-ai venit.
Tatăl tău era ca un leu. Ştii asta.
Da.
Sincere condoleanţe.
Măcar n-a suferit. Mama n-a trebuit să-l vadă stingându-se.
Apropo, ai văzut-o pe mama ?
Am reuşit să păstrez o distanţă de o cameră între noi.
E gazdă. În cel mai rău caz, te trimite acasă cu creveţii.
- Sunt alergic. - Astfel îşi aplică planul diabolic.
- Eşti fericită ? - Acum sau...
Eşti fericită ?
Da.
Umlaut.
Digger.
Ce faci ?
Încălzirea avea un şurub slăbit.
N-am vrut să cadă.
Ai reparat şi boilerul ?
Era doar un şurub, atâta tot.
Compactorul de gunoi merge ?
L-am văzut, aveam asta la mine, aşa că...
- Şi burlanele ? - Păi...
Nu le poţi lăsa înfundate.
Intră apa în casă.
Nu mă pot abţine. Înmormântările mă emoţionează.
Poftim.
Señora Gilmore...
...de toate.
- De toate. - Desigur.
Ne putem muta aici, ca să nu stați singură.
- Bine ? - Da.
Señora Gilmore, nicio grijă.
Bine. Du-l la bucătărie !
- Ce limbă e asta ? - Nu ştiu.
Credeam că-i spaniolă.
I-am zis grădinarului să o cheme mai devreme într-o zi
şi el mi-a zis că ea nu vorbeşte spaniola.
Mi-a luat ceva timp să pricep,
a trebuit ca îngrijitorul piscinei să-i traducă grădinarului.
- Puştoaico, trebuie să plecăm. - La naiba !
Trebuie să ajung la aeroport !
Cerule, ce tragedie !
Spune-i fiicei tale că voi fi bine.
Puteţi pleca.
Nu. Îl rog pe Luke s-o ducă.
- Rămâi ? - Da.
Bine.
Bunico...
Era foarte mândru de tine.
Te sun când ajung la Londra.
Emily, toate funcţionează bine.
- Poftim ? - Trimite-i factura.
Da. Deci...
Mulţumesc, Luke. Ai grijă cum conduci !
Bine, te iubesc.
Şi eu. Pa !
Deci, scotch ?
Cerule, da !
Una dintre preferatele lui.
O piesă clasică pentru un om desăvârşit.
Bine zis !
Ştiu că e târziu
şi că pe unii dintre voi îi aşteaptă un drum lung.
Vă mulţumesc pentru prietenie şi pentru prezenţă.
Richard a ţinut foarte mult la voi.
Dar, înainte ca drumurile noastre să se despartă,
m-am gândit să spunem pe rând
câte o istorisire preferată despre Richard.
Ce-a zis ?
Ştiu că sunt cu sutele.
Din păcate, vă voi limita la una singură.
Cea mai bună.
Una care-l reprezintă cel mai bine pe Richard Gilmore la care aţi ţinut.
Începem de aici. Jack ?
Eram cu Richard la Yale.
- Eram amândoi studenţi... - Scuze, putem schimba locurile ?
- Poftim ? - Mă trage curentul.
- Suntem afară. - Nu vreau să urmez eu.
Şi m-am gândit să-i bag în dulap o pereche de chiloţi de damă negri, de dantelă,
ca să-i vadă toţi.
După antrenamentul de polo,
eram la vestiar şi-i umblam la lacăt, ca să-i pot strecura înăuntru,
când, brusc,
îl văd la dulapul meu
având şi el o pereche de chiloţi de damă negri.
Ne uitam unul la celălalt cu chiloţii de damă în mână.
În fine, Richard zice:
"Nu putem purta amândoi negru."
Minunat ! Franklin ?
Trişa la jocul de cărţi.
Numai cu tine, Franklin.
Într-o zi, mi-am luat un Jaguar nou-nouţ.
Richard zice: "Hai să mizăm pe maşini".
Îi zic: "Gilmore, nu pui mâna pe maşina mea".
Mi-a zâmbit şi mi-a zis: "Opreşte-mă".
Acum urmează...
Martin a adormit.
Lorelai ?
- Ce e ? - E rândul tău.
Nu.
Mai bine...
Îl trezim pe Martin.
Marty ! A apărut o soţie-trofeu !
Lorelai.
Poţi începe.
Cea mai bună istorisire...
Sunt foarte multe...
Nu vrea să vorbească altcineva ?
Nu ? Nu vor, pentru că e rândul meu.
Bine...
Aveam zece ani. L-am întrebat dacă vrea
să ne jucăm de-a v-aţi ascunselea şi m-am ascuns în cufărul lui
şi el a plecat în Olanda.
Scuze, era Belgia.
Sau... Aveam 15 ani
şi eram la petrecerea de 4 iulie a familiei Gilmore,
iar tata era costumat ca Paul Revere.
Cred că trebuia să întâmpin oaspeţii sau să cânt la flaut cu un picior de lemn,
aşa că m-a căutat şi a năvălit în casa de lângă piscină,
unde eram pe canapea cu Teddy Wiedemier III
şi tocmai făcusem...
"Vin britanicii ! Vin..."
În fine, aţi prins ideea.
Tata se albise şi ţipa: "Fiica noastră îşi pierde virginitatea
la doi paşi de preşedintele de la J.P. Morgan",
ceea ce-i jenant şi neadevărat,
pentru că o pierdusem de ceva timp,
cam de pe vremea corăbiilor Niña, Pinta şi Santa Maria, dacă mă înţelegeţi.
Deci...
Scuze, nu era Belgia. Era Croaţia.
Mă bucur că v-am revăzut.
Am putea să ne vedem luna viitoare. Ce ziceţi ?
Cu mare plăcere.
Bine, aveţi grijă cum conduceţi.
Vă mulţumesc foarte mult.
- Noapte bună ! - Noapte bună !
Îmi pare rău.
M-ai luat pe nepregătite.
Să nu mai aud un cuvânt.
Era târziu şi băusem.
Lorelai, taci !
N-am vrut...
Nu veni după mine.
Mamă...
Te rog, vino înapoi.
N-am făcut-o intenţionat. M-am panicat.
Mamă !
- Începeţi cu argintăria. - N-am ştiut că o să fie un test.
Un test ?
- Da. - N-ai ştiut că o să fie un test ?
- Asta ai zis ? - Şi că-mi pare rău.
- Chiar aşa ? - Da.
- Chiar îţi pare ? - Acum mă faci să mă îndoiesc...
Ţi-am cerut o istorisire.
"Cândva, tata mi-a adus o păpuşă. Mi-a plăcut păpuşa."
Ceva de genul ăsta. Ieşiţi ! Acum !
"Îmi amintesc că m-a dus în parc."
Nu m-a dus în parc.
- La grădina zoologică. - Nici acolo.
La magazin, la club, la Kathmandu ! Nu-mi pasă unde.
Voiam doar o anecdotă afectuoasă de la singura sa fiică
şi am auzit o critică despre cum ai fost abandonată în cufăr.
- Nu am... - Îţi dispreţuieşti familia.
Nu-i adevărat.
Ce ţi-am făcut de ne dispreţuieşti ?
Nu te-am iubit şi sprijinit ? Sau pe Rory ?
Nu vă dispreţuiesc.
Toţi prietenii mei au copii care-i adoră,
care-i sună zilnic,
care se mândresc cu familia şi tradiţia ei.
Şi eu mă mândresc.
Tatăl tău a fost un om minunat. Un stâlp al comunităţii.
- Un om între oameni. - Ştiu.
Iar azi l-ai dezonorat în propria casă.
N-am vrut.
Dar ce-ai vrut ? Să sufăr în public ?
- Nu mai are farmec în privat ? - Mamă.
Ştiu că suferi enorm.
Mă crezi sau nu, şi eu sufăr.
Sunt obosită, ameţită şi n-am mâncat de două zile.
- Tu ? N-ai mâncat ? Scuteşte-mă ! - Da, eu !
Mă mir că n-ai comandat o pizza în timpul slujbei.
N-am mâncat şi am băut cât am putut.
Am greşit.
N-a fost o greşeală. Ci premeditat.
Cum să fie premeditat dacă nu ştiam ce va urma ?
Ştii întotdeauna exact ce faci. Aşa ai fost întotdeauna.
Treci prin viaţă ca o furtună,
doborând totul în calea ta.
- Luke ştie în ce s-a băgat ? - Să nu începi.
L-ai întrebat vreodată ce vrea ?
Unde voia să locuiască ? Dacă şi-a dorit copii ?
Desigur, n-a contat pentru Lorelai Gilmore.
Pentru ea contează doar ce vrea şi ce simte.
Doamne fereşte dacă crede că i-ai greşit cu ceva !
Te va ţine minte toată viaţa, aşteptând răzbunarea.
Am greşit, ce naiba !
Nu mi-ai permis niciodată să greşesc.
Nici măcar o dată în viaţă, de aceea am ajuns aici.
- Unde ? - În mijlocul camerei,
ţipând ca proastele una la alta !
Îndrăzneşti să mă faci proastă ? Tocmai mi-a murit soţul !
Mie tocmai mi-a murit tatăl !
Şi nu-ţi pasă deloc !
E groaznic.
Tu eşti groaznică.
Ieşi !
Mai întâi servitoarele, apoi eu. Pare corect.
Du-te acasă !
Întoarce-te în oraşul tău drag, cu vagabonzi şi inadaptaţi,
şi spune-le cum mama ta oribilă a ţipat la tine la înmormântarea tatălui.
Te vor consola şi-ţi vor spune ce cotoroanţă sunt eu
şi cât de perfectă eşti tu !
S-a închis cercul.
Nu puteai spune că era un om citit ?
Ştiu.
"Tatălui meu îi plăceau mult cărţile."
Ştiu.
"Şi timbrele, ce colecţie avea !"
Nu eram în apele mele. Nu erai acolo.
Cum de nu mi-ai zis până acum ?
- Nu credeam că mai e supărată. - Nu credeai ?
Am presupus că e, pentru că nu mi-a răspuns
la apeluri sau mesaje în ultimele patru luni,
dar credeam că se va preface în faţa ta.
Pentru că aşa a făcut întotdeauna.
Ce ar putea s-o facă să zâmbească aşa în casa asta ?
Miroase a carne.
Da, dar ce fel de carne ?
E cu brânză, cu straturi de...
E crocantă.
Nu, e moale şi crocantă.
- Ce-i moale şi crocant ? - Untul de arahide ? Sau betonul prost ?
Deci avem carne, brânză, unt de arahide sau beton amestecat prost.
Cerule, mănâncă şi gata.
Încerc eu primul.
Mama mă punea mereu să gust mâncarea înaintea ei.
Delicioasă.
- Ar putea fi unt de arahide. - Da.
Grozav.
Vă mulţumesc că m-aţi invitat la cină. Afară era înfiorător.
El cine e ?
Ţi s-a stricat maşina la capătul aleii.
Bine că ştiu să plâng tare.
Dacă menajera nu-mi auzea suspinele, nu ştiu ce-aş fi păţit.
- Cred c-ai fi rămas fără şerveţele. - Bine că acum putem glumi pe tema asta.
Bunico, mersi că m-ai lăsat să aduc aici nişte cutii.
- Unde o să stai ? - O să am iar locuinţa mea.
Deocamdată, e ca Jack Kerouac: Pe drum.
Dă-mi drogurile.
Şi după droguri, în ce baie vei vomita ?
Am de unde alege.
Voi sta cu Paris în New York.
- Sau cu mama, cu Lane sau cu tine. - Deci n-ai casă.
Nu-i adevărat.
- Dar nu locuieşti nicăieri. - Deocamdată.
Îţi place să vagabondeze ? Ca fanii înfocaţi ?
Ar fi fost bine, aş fi avut bilete mai bune.
- Luke ! Amice ! - Bună tuturor ! Emily !
- Ai grijă ! - Scuze.
- Nu, rezolv eu. - Bine.
Mersi că ai venit, dragă.
Da, ne-a scutit de un drum scump cu taxiul.
Plecaţi cu toţii ? Abia ne-am aşezat la cină.
Mâncaţi, nu-i nicio grabă. Eu aş putea...
Chiar e delicioasă.
Mulţumesc.
Nu-ţi place ?
Poftim ?
Bine.
Foarte bună.
Nu-i aşa ? Aş putea mânca aici în fiecare seară.
- Luke ? - Da ?
Ce zici de Rory, cu locuitul ?
Despre pribegia ei
de pe o canapea pe alta, ca Llewyn Davis.
E în regulă.
Vreau să spun că e mare de-acum şi...
Ai citit articolul ei din New Yorker ? L-am pus pe meniu.
De ce toţi trataţi asta ca pe un ritual normal al maturizării ?
Rory e o femeie de 32 de ani, cu studii, şi nu are o adresă permanentă.
Nu e normal.
Pot să mă ridic de la masă ?
Joacă fotbal afară şi le lipseşte un om.
Du-te !
Bună, sunt Kirk ! Pasează !
Îmi explici din nou cine e ?
- De-aş putea ! - Bunico, să nu-ţi faci griji pentru mine.
Ştiu bine ce fac. Sunt mai ocupată ca niciodată.
Călătoresc şi îmi urmez visul.
Nu-mi depozitez lucrurile aici, dacă-ţi faci griji.
Le poţi lăsa aici. Nu la asta mă refeream.
- Acum e un scaun liber. - Desigur.
Gol !
Sună-mă de la Londra.
- Luke ! - Da ?
- Aşa îmi iau eu la revedere. - La revedere !
- Noapte bună, mamă ! - Kirk, plecăm !
- Vorbim mâine. - Da.
Kirk ! Acum !
- Mulţumesc, Luke. - Cu plăcere, Kirk.
Înainte de a pleca, ar fi bine să ne potrivim povestea.
Ţi s-a stricat maşina, am venit la Hartford şi te-am dus acasă.
Sau ţi s-a stricat ţie maşina, am venit eu la Hartford şi te-am dus acasă.
- Poftim ? - E mai bine aşa.
Nu.
Luke, afacerea mea e la început. Mai apar probleme.
Oamenii nu vor să ştie cum se fac crenvurştii.
Vor doar să-i mănânce.
Nu încape nicio îndoială, Kirk.
Excelent. Mulţumesc.
La naiba !
Petal, încetează !
Ştiu că mă auzi !
Vino aici ! Virează la dreapta !
- Fugi, Petal ! - Nu o încuraja.
- Ce-i cu astea ? - Ce anume ?
Dicţionar, lexicon, Principiile matematice ale filozofiei naturale...
Ai primit o scrisoare de la April.
M-am chinuit două ore să o descifrez, apoi m-ai sunat.
"Salut, Pater..."
- "Tată", în engleză britanică sau latină. - Da.
A folosit de trei ori cuvântul "ontologie".
Şi data trecută. L-am căutat şi l-am uitat.
Tocmai îl căutam când m-ai sunat.
Aşa-i când ai progenituri geniale care merg la MIT.
Rory e isteaţă. Vorbeşte ca din carte.
Da, dar a crescut cu mine.
A învăţat să vorbească urmărind Şcoala de sâmbătă.
- De când e cafeaua asta ? - E veche.
Bine.
- Luke... - Ce faci ?
- Mănânc gogoși. - Stai, dar... Nu contează.
Ţi-am zis ?
Frederick, soţul lui Michel, vrea un copil.
Frederick, cel care a cerut trei clătite în trei farfurii separate ?
Oraşul ar trebui să mai cumpere un porc.
Nu mai suport.
Luke, ţi-ai dorit copii vreodată ?
- Am unul. - Unul proaspăt.
Ce naiba e un copil proaspăt ?
Adică unul care e proaspăt. Cu mine.
N-am discutat niciodată serios despre asta.
A fost ceva la Twickham, dar de atunci...
Am crezut că, dacă mai vrei un copil, o să-mi zici.
Şi eu am crezut la fel despre tine.
- Am zis ceva, cândva. - Când ?
- Acum vreo cinci-şase ani. - Nu reţin.
La meciul ăla când fundașul dreapta s-a dus la baie în timpul jocului.
M-am întors şi ţi-am zis: "Îmi place puştiul".
- "Îmi place puştiul" ? - Da.
Aşa spui tu că vrei un copil ?
- Explicit. - Nu.
Nu aşa spui că vrei un copil.
"Îmi place puştiul" e o referire la puştiul despre care ai zis:
"Îmi place puştiul."
Credeam că ai priceput.
Imposibil, pentru că nu vorbeşti !
Eu aşa am gândit, iar tu n-ai continuat ideea, aşa că...
- Eu trebuia s-o continui ? - Nu.
Scuze, eu...
- Şi acum ce părere ai ? - Poftim ?
Mai vrei un copil ?
Nu-i prea târziu ?
- Nu ştiu. - Las-o baltă !
Am copii. O am pe April
şi pe Rory am considerat-o mereu fata mea, aşa că...
A fost atât de plăcut s-o cresc ! Nu vrei să te bucuri de plăcerea asta ?
Am plăcerea mea. Uite câte scaune am pus la mese.
Nu vrei să baţi mingea cu fiul tău ?
- Îl am pe Jess. - Am zis "să baţi mingea", nu pe el.
Mi-e bine aşa.
N-o să vezi cum îşi absolvă studiile.
Am fost la Rory.
Nu-i acelaşi lucru.
Ştiu asta.
Nu vreau să pierzi nimic.
Nu le poţi avea pe toate în viaţă.
Dacă trag linia, cred că m-am descurcat binişor.
Bine, Sandy, ne vedem.
- Cine-i Sandy ? - Chiar trebuie să ştii tot ?
Sunt cel mai bun prieten şi asociat, deci, da.
Sandy e o mamă-surogat.
- V-aţi hotărât. - Ne gândim încă.
Interesant !
Sper să meargă. Un copil ar fi de mare ajutor.
- Vrem tort ! - Imediat ! Poftim !
Cine mă ajută să aprind lumânările ?
- Eu ! - Ce distracţie !
CREATORII DE DINASTII
Poftiţi, e proaspătă.
Mersi. A trecut cel puțin o oră de la ultima infuzie.
Am toate documentele. Voi verifica să fie totul în ordine.
- Puteţi răsfoi astea cât aşteptaţi. - Mersi.
E foarte bună cafeaua.
- Da ? - Da. Tare şi puţin înţepătoare.
Bine.
O să arunc o privire.
- Ar trebui să te uiţi cu mine. - Scuze.
La ce ne uităm ?
- Posibile mame-surogat. - Mame-surogat. Da.
Şi acestea vor...
- Naşte copilul. - Copilul nostru.
Da, vor naşte copilul nostru.
Nu pricep. Trebuie să mă culc cu ele ?
- Poftim ? - Nu vreau să mă culc cu ea.
Nu, nu te culci cu ele.
- Te-ai culca cu ea ? - Nu.
- Dar cu ea ? - Nu.
Are o bâtă. Ai putea juca softball şi s-o faci pe banca de rezerve.
Nu vreau să mă culc cu ea sau cu celelalte.
Nu vreau să mă culc cu nimeni, niciodată.
- Cu excepţia mea. - De ce am venit aici ?
Am încercat să discutăm despre adopţie.
Nu merg în Bangladesh pentru un copil.
Nu merg în Woodbury pentru un bec.
În afară de adopţie, poate fi singura opţiune.
- Și nu mai vreau altă fereastră mare. - Poftim ?
Când am renovat casa, ai vrut o fereastră mare,
dar arăta ciudat faţă de celelalte şi ai renunţat. Te-ai mulţumit cu ce aveai.
Nu-mi amintesc să fi vrut aşa ceva.
Ba da. Acum e încă un lucru pe lista
lucrurilor pe care nu le ai pentru că eşti cu mine.
- Cum ar fi liniştea. - Şi o fereastră mare.
Nu vreau o fereastră mare.
Idioato ! Când spun "VIP" înseamnă VIP.
Le-am dus cafea.
La Starbucks, ai fi fost angajata lunii.
Aici, eşti doar prima cu diplomă concediată săptămâna asta.
Lorelai, mă bucur să te văd ! Scuze pentru aşteptare.
- Nu-i nimic. - Nu mai tremura ! Du-te !
Cere-le scuze părinţilor tăi.
Zi-le că le dai banii înapoi pentru cât ai studiat
efectul filmului Buffy, spaima vampirilor asupra feminismului.
- Bună, Luke ! - Bună !
- Nu m-ai uitat. - Eşti greu de uitat.
Măgulitor. Poftiţi !
Personal, mă ocup rar de cazuri,
dar când am auzit că eşti tu, mi-am zis:
"Mi-a fost ca o a doua mamă.
Doar eu mă ocup de acest caz."
Drăguţ din partea ta, Paris.
Discursul. Creatorii de dinastii.
Suntem cea mai mare clinică de fertilizare
şi mame-surogat din emisfera vestică.
Nicio altă companie nu oferă mai multe servicii, medicale şi juridice,
şi nu este mai apreciată ca noi.
Ai verificat pe Yelp ?
- Nu. - Verifică.
Ştiţi cum funcţionează ?
Răsfoim şi alegem ?
Dă-o încoace. Astea-s femele de prăsilă de doi bani.
Nu voi permite ca astfel de fufe idioate să vă poarte copilul.
Pentru voi am calitatea întâi.
Oare mi se întunecă privirea ?
Rory s-a întors de la Londra ?
Dar, dar a plecat iar.
- E scumpă la vedere, aşa-i ? - Da.
Treaba e relativ simplă.
Inseminăm un ovul într-un corp viabil, îl fertilizăm şi apare copilul.
Asta-i tot. V-aţi gândit la ovule ?
Fertilizarea in vitro cu ovule peste vârsta de 44 de ani
are şanse de reuşită de circa 1%.
- Foarte amuzant. - Ea te face să râzi de nu mai poţi ?
Da. Cât o să coste ?
Mult. Dar, repet, Lorelai a fost singura mea mamă,
cu excepţia dădacei Soledad, deci vă acord reduceri mari.
Cât timp ai stat cu fata asta ?
- Deci, Luke ! - Da.
Ce fac "băieţii" ?
- Ce face ? - Nu ştiu.
Îmi dau seama dintr-o privire care e situaţia ta "jos".
Te rog, încetează !
Îţi pot spune imediat că eşti simetric şi bine proporţionat.
Vezi să nu renunţe la boxeri.
Iată cam ce avem.
Blonde, brunete şi roşcate.
Înalte, scunde, atletice, artiste.
Avem şi cu fundul mai mare,
dacă îţi plac pe ascuns, Luke.
Scuze, fac sex sau nu cu femeia asta ?
Ce idee reprobabilă !
Nu faci sex cu ea. E măritată.
- Păreai să zici că... - Avem evreice, creştine,
musulmane, hinduse, atee, o wiccană
şi, la un preţ bun, ai cireaşa de pe tort,
ce-i mai bun, neveste de militari.
Puternice, de încredere, bune la împachetat.
Scuze ! Trebuie s-o scot de pe listă.
Tocmai a conceput pentru un client important.
Să-i zicem... Doogie Howser.
- Adică Neil Patrick Harris ? - Mai tare, dacă poţi.
Acum l-ai deconspirat, e Neil Patrick Harris.
- Ce acoperire... - E Neil Patrick Harris.
Ai auzit ? E Neil Patrick Harris.
- Am auzit, da. - Neil Patrick Harris.
- Pari supărat, Luke. - Nu, nu-s supărat.
De ce crezi c-aş fi ?
Nu te bucuri să auzi de Neil Patrick Harris.
Mă bucur pentru Neil Patrick Harris, dacă asta îşi doreşte.
Nu vrei acelaşi lucru ? Înţeleg.
Copiii, o decizie importantă.
Există răsplată, dar şi griji permanente.
Sunt sănătoşi ? Isteţi ?
McDonald's e plin de absolvenţi cu diplomă.
Apoi, mai e loteria naturii.
I-am spus şi lui Neil:
"Accepţi un copil neatractiv,
fără carismă la televizor ?
E în regulă
dacă nu ajunge actor, ci agent ?"
- Eu am plecat. - Luke, aşteaptă !
Scuze, Paris, eu...
Da, mergeţi. Discutaţi. Vă trimit un DVD cu pozele cele mai bune.
O să pun şi filmul Fata dispărută.
- N.P.H. a fost grozav în film. - Mersi.
Nu.
Mulţumesc, Francis.
Adu sticla, ce naiba ! Doar sărbătorim.
Îmi place să vin aici pentru că lor nu le place să vin.
Serios ?
Femeile n-au avut voie aici până la mijlocul anilor '80.
Trebuia să fii nevastă cuviincioasă şi cu picioare mici, nu vârcolac ca mine.
Am ajutat la deschiderea acestor uşi.
- Mulţumesc, dragule. - Cu plăcere, dră Shropshire.
Deci...
În cinstea noastră !
Frăţia vârcolacilor.
Am avut comentarii excelente pentru articolul din ziar.
Mai bune decât pentru articolele mele.
Mă îndoiesc.
Deci, cartea.
- Da. - Încă nu m-am decis.
Mă mai gândesc.
N-am vrut niciodată să scriu despre mine.
Mă pricep la feminism, mediu, dar în rest ?
Dacă aş găsi pe cineva inteligent s-o scrie în locul meu,
ca tine, de exemplu, ar fi interesant.
N-am mai făcut aşa ceva.
Nu-mi pasă. Doar să fie scrisă corect.
Vreau să fiu văzută aşa cum sunt, chiar şi cu defecte.
Mă pricep la defecte.
Chiar dacă voi şovăi, dacă devin vanitoasă,
trebuie să rămâi fermă.
Francis, ce ai acolo ?
Carpaccio de calcan cu lămâie verde şi ardei iuţi.
Chiar ?
Şi cine-i geniul care a cerut asta ?
Dr. Reynolds.
Ar fi posibil ca această farfurie
să fie dată dispărută şi să fugi la bucătărie
ca să-i duci alta scumpului nostru doctor ?
Desigur, Naomi.
E delicios.
Totul are gust mai bun când e de furat.
E bun.
Să vorbim despre timp.
Cam opt săptămâni ca să le fac propunerea editorilor
şi să le duc un capitol de probă.
Cât de mult am acces ? Interviurile contează.
Acces deplin, draga mea. Urmează-mă peste tot, mai puţin la baie.
De fapt, mă poţi urma şi acolo.
- Francis, al cui e burgerul ? - Al drei Kipney.
N-o să-i placă, crede-mă. O să-i dea jumătate câinelui.
Mai rămâne să discutăm aspectul financiar.
Se ocupă avocaţii, nu-i aşa ?
Pe din două. Împărţim în jumătate. Doar facem echipă. Da ?
Da.
Bine.
Acum fii cu ochii pe desert.
Nu pot să cred că-i abia ora 14.00.
Parcă aş fi trează de câteva zile.
E din cauza diferenţei de fus orar. Şi a whisky-ului sec.
Acum îl beau în miezul zilei.
Va trebui să ţin pasul cu Naomi, dacă vreau să scriu cartea.
Bea la fel de repede cum vorbeşte şi nu pare să se ameţească deloc.
Părea să devină mai isteaţă şi mai coerentă.
Sau poate doar pare mai isteaţă şi mai coerentă.
E bine, aşa-i ?
Acum am ceva concret de discutat la întâlnirea de la Condé Nast,
iar ea a zis că se vor publica nişte fragmente în Vanity Fair, ar fi minunat.
Nu cu asta mă ocup, dar e bine deocamdată.
Şi mai sunt banii, care prind bine.
Acum trebuie să stau mai mult cu ea, ca să schiţez primele capitole,
apoi vedem cine ne plăteşte mai mult.
Încep peste o lună, când se întoarce din India.
Practic, a fost o zi reuşită. A ta cum a fost ?
Am primit hainele de la curăţătorie.
- Cred că te-am învins. - Nu ştiu. Îmi plac pantalonii.
- Mă bucur că ţi-a mers bine. - Chiar a mers bine.
- Diseară te scot în oraş să sărbătorim. - Mă bucur.
Mâine îţi spun ce am aflat despre Naomi Shropshire.
Nu-mi pasă că-i dificilă.
E dificilă şi cam ciudată.
Îmi place aşa. Am avut o educaţie ciudată.
Ar fi grozav să reuşeşti, meriţi.
Da, merit.
Ţi-am zis că şi-a pierdut încălţările la club ?
- Nu. - Am observat abia la plecare.
Mergea de parcă era încălţată. I-am zis şi mi-a replicat:
"Le-am lăsat pe undeva." Cum e posibil ? Afară ninge.
- Vezi ? Ciudată. - Ciudăţenia se vinde bine.
- La fel şi o scriitoare talentată. - Pantalonii te-au binedispus.
- Trebuie să mergi la serviciu ? - Pantalonii nu pot fi realizarea zilei.
În plus, am concurenţă. Vei deveni scriitoare.
- Doar nu-s John McPhee. - Încă.
Trimit maşina să te ia la 20.00.
- Îţi pot folosi calculatorul ? - Sigur.
- Unde-s cutiile trimise de mine ? - Menajera le-a băgat în debara.
- Am nevoie de ceva. - Ţinuta norocoasă ?
Nu râde de mine !
Nu râd, îţi stă bine.
O purtai când te-am văzut în Hamburg.
E ceva pe-aici ce n-ar trebui să văd ?
Membre ?
Ar fi şi astea pe listă.
Mai degrabă lucruri ale altor fete.
- Nu am aşa ceva. - Bine.
N-aş face asta.
Să las lucruri pe care tu să le...
- Nu te acuzam. - Ştiu. Ziceam doar...
Avem o înţelegere. Ce se întâmplă în Vegas rămâne în Vegas.
Aşa este.
Când plecăm din Vegas, uităm de Vegas
până când revenim şi suntem doar noi în Vegas până când...
Ajută-mă, vorbesc fără şir.
Ne vedem la 20.00.
- Telefonul tău. - Ce scrie ?
"Cină Paul. Nu uita."
- La naiba ! - Sunt multe semne de exclamare.
- Am uitat. - Încântată de pantalonii mei, aşa-i ?
- Du-te ! Vegas. - Dar... Da. Vegas.
Trebuie s-o termin cu tipul ăsta.
- Îmi spuneţi parola ? - Vafăcasăuntciorchine.
- Drăguţă ! - Nu-i aşa ?
Da, am ajuns.
Voi două așezați-vă acolo.
Nu există politică de returnare. Ce să returneze ? Un copil ?
O sun să văd dacă-l vrea,
dar ultima oară Brad a refuzat.
- Bună, Luke ! - Bună, Paris !
Le serveşti o salată fără crutoane ?
Şi nu le da Cola dietetică.
- Am venit să mă scuz pentru ieri. - Nu-i cazul.
Sunt de ani buni în branşă şi, uneori, sunt prea directă.
- Cred că te-am speriat. - Deloc.
Să ştii că mă pricep.
Sunt Pablo Escobar al fertilizărilor.
Am cele mai bune produse şi vreau să vă ajut.
- Mulţumesc, dar... - Am înţeles.
Eşti băiat de la ţară. Iei laptele de la vacă.
Toţi iau laptele de la vacă.
Mi-am zis să-ţi uşurez treaba.
Fetelor, vi-l prezint pe Luke Danes.
Jill şi Jane sunt cele mai bune de prăsilă.
Poftim ?
Mă gândeam să discuţi cu ele.
Pune-le întrebări. Provoac-o pe Jill la skanderbeg.
Vei rămâne plăcut surprins.
Hanul Dragonfly.
Michel, dă-mi-o pe Lorelai.
- Cine întreabă ? - Michel !
Luke. Mă bucur să te aud.
Spune-i că am aici două mame-surogat care fac skanderbeg
şi am nevoie de ajutorul ei.
Poftim ?
Paris ?
- Bună, Rory ! - Ce faci aici ?
- Lucrez. - Aici ?
- Oriunde-i un uter bătrân sau defect. - N-am închis.
- Mănânci ? - Nu, iau o cafea. M-a aiurit fusul orar.
Apoi merg la tine. Pot să dorm la tine ?
- Desigur, doar ai cheia. - Găseşte-o !
Mai am de făcut un comision. Vii ?
Desigur. Doamnelor, revin imediat. Încheiaţi afacerea.
Mă scuzaţi ? Reţeaua Wi-Fi nu merge.
"Unt" cu "U" mare. Da, Michel, sunt la telefon.
- Luke ! - Nu acum, Taylor.
Atunci când ? Am sunat, am lăsat mesaje,
ţi-am strecurat chiar bilete noaptea, pe sub uşă.
Le-am predat FBI-ului.
Ştiu sigur că ai probleme cu fosa septică.
Taylor, nu vezi că oamenii vor să mănânce ?
Ba da. Ştii ce se întâmplă după ce mănâncă ?
Tot nu merge.
Luke, iubesc oraşul ăsta. Tu îl iubeşti ?
- Nu. - Mă scuzaţi !
Poate e "ciorchine" cu "C" mare ?
Oraşul ăsta poate fi măreţ.
Avem tot ce ne trebuie.
Trebuie să găsim acel ceva deosebit, ca să fim cei mai buni.
- Canalizare. - Da !
Dacă ai canalizare, atunci faci parte din ceva măreţ.
- Ca universul, dar mai igienic. - Taylor...
Scuze, tot nu merge parola.
Normal că nu merge ! E falsă !
Ne dă parole false
de când are Wi-Fi în localul ăsta nenorocit !
Oameni buni, cât de fraieri sunteţi ?
Nu vă dă parola,
deoarece nu vrea să intraţi pe Facebook,
să răspundeţi la mesaje sau s-o priviţi pe Zoella pe YouTube
sau ce naiba mai faceţi voi.
Aici nu sunteţi la birou. E un restaurant ! Mergeţi acasă !
Plătiţi pentru Wi-Fi ! Eu aşa fac.
Nu pot...
Ştiţi ceva ? Nu contează.
Am greşit. Nu meritaţi toalete care să nu se înfunde mereu.
Taylor !
Serios ?
Acum, că ai semn...
A naibii săptămână !
- Hei ! - La naiba !
Vino încoace !
Încetează ! Ce-i cu tine ?
Doar ţi-am zis ! Oraşul meu, colţul meu !
Dar sunt sora ta !
- Nu există dovezi. - Întreab-o pe mama !
Mama minte ! Fugi, surioaro !
Sincer, s-a terminat când a decis să facă ceva creativ.
Te-ai despărţit de Doyle.
Acum e scenarist. Ai fost la film recent ?
- Ştiu. - Brusc, poartă blugi.
Și tricouri jerpelite de 200$, cu trupe rock pe care nu le-a văzut.
Zboară "pe coastă", de parcă aici n-ar fi coastă.
Bea vodcă pentru că nu îngraşă.
Apoi a început să vândă lucruri şi mi-am dat seama că nu se va schimba.
Îmi pare rău.
E în regulă. Îl fac praf la tribunal.
Desigur.
Cu tricoul cu Def Leppard o să spăl geamurile.
Aştept de jumătate de oră ! Am îngheţat !
Trebuia să te fi gândit când mi-ai acordat doar patru stele.
N-ar fi bine să încerci cu vorbă bună ?
Aveţi copii şi vă înţelegeaţi bine cândva.
Înainte ca Brett Ratner să-i ofere un loc unde să stea.
Doamnelor, am ajuns.
- Mersi, Kirk. - Cu plăcere ! Vă mai aştept !
- Lane are un prelungitor ? - O întreb.
Ştiu că eraţi prieteni,
dar dacă ajungem la declaraţii sub jurământ...
- Te susţin până la capăt. - Mersi.
Poţi spune că ţi-a mângâiat sânii la petrecerea de Crăciun ?
Nu.
Doar pe tine te am. Dădaca seamănă cu Benicio Del Toro.
Ai venit !
Nu uitaţi s-o sunaţi pe mama pentru evaluare !
Lane, o ştii pe Paris.
- Da. Bună ! - Bună !
- Mai vrei cutiile ? - Desigur.
Kirk, zău aşa !
- I-am zis lui Zach să le scoată. - Cu plăcere.
- Mersi, Zach. - Nu te uita la mine. Nu sunt eu.
- Ce cauţi ? - Ţinuta mea norocoasă.
- E cumva o uniformă de majoretă ? - Da, exact.
- E casa voastră ? - Da.
- Cui îi rămâne la divorţ ? - Ce ?
- Lane, tot nu e el ? - Încă nu.
Rory, stai în camera liberă ?
- Nu, ţi-o las ţie, Brian. - Ai mai adus bere ?
Găseşti pe-acolo.
- Te ajut ? - Da, te-ai putea uita în cutia asta.
Caut o rochie roşie, lungă.
Rochie roşie, lungă. Asta arată bine, poart-o !
Nu, îmi trebuie ţinuta norocoasă.
Am o întâlnire cu cei de la Condé Nast. Îmi trebuie ţinuta.
- Tot nu e el ? - Nu.
N-am cerut eu avansarea. Lăsaţi-mă !
Nu-i rău să mai câştigi nişte bani.
Nu-i aici.
Acum sunt eu. Steve ! Kwan ! Veniţi aici !
Ajutaţi-o pe mătuşa Rory să-şi găsească ţinuta.
- Cine te-a ajutat ? - Poftim ?
- Cu ei. Friedman ? - Eu...
- Rasouli ? Mendelssohn ? - I-am născut şi gata.
Bine. Nu-mi spune !
- Bună ! - Ca răspuns la miile de mesaje disperate,
nu ai nimic la spălătorie.
- La naiba ! - Serios, cumva Kopelson ?
N-ai născut natural. Soţul tău n-are testicule simetrice.
Ce-ai zis ?
Nu-i aici. O fi la bunica.
- Cum a fost la Londra ? - Minunat.
- Unde ai stat ? - La Didi. Ca de obicei.
Mă bucur că ai o prietenă Didi. Parcă te-ai uita la comediile de pe ABC.
Ai vorbit recent cu bunica ?
- De ce ? - N-am mai auzit nimic după ceartă.
- Am fost ocupată. - Ar trebui s-o suni.
- Sparge gheaţa. - O s-o sun.
- Când ? - La momentul potrivit.
- Sunteţi încăpăţânate amândouă. - Ea a început.
N-ar trebui să fii mai iertătoare acum ?
Şi-a pierdut soţul.
Ţi-ai imaginat-o vreodată pe bunica fără bunicul ?
- Nu. - Vezi ce mai face.
Bine. O să văd ce mai face.
Bine. Dacă tot mergi acolo, poate-mi găseşti ţinuta.
Elevul îşi depăşeşte maestrul.
- Grozav. - Ce e ?
S-a amânat iar întâlnirea.
Îmi pare rău. Deci nu-ţi mai trebuie ţinuta ?
Ba te duci.
- La naiba ! - Ce mai e ?
Bietul Paul !
- Trebuie s-o termini... - Ştiu.
- Să începem ! - Da !
Chiar a născut natural ?
Unu, doi !
Mamă ?
Hola, bună !
Mamă !
Du cutia jos !
Apoi vino să iei cadourile.
- Mamă, eşti aici ? - Lorelai ? Nu ştiam că vii.
La naiba !
Berta, cutiile trebuie duse afară.
- Ce-i aici ? - Astea, afară.
Ia cutiile ! Bine.
- Ai sunat ? - Dacă am sunat ?
Pentru că ai nimerit prost azi.
Ce se întâmplă ? Cine-s oamenii ăştia ?
Ea e Berta.
Pe ea o știu.
El e soţul ei.
Nu, ăla-i soţul ei, ăsta e fratele
şi cred că ăia-s părinţii cuiva.
Şi copiii ?
Credeam că-s toţi ai ei, dar acum nu-s sigură.
- Nu, asta dispare. - Mamă, putem discuta puţin ?
Bine. Ne lăsaţi puţin singuri ?
Faci gesturi de parcă ai avea gaze.
Nu ştiu cum să comunic altfel cu ei.
Fiica lui Leonard Marlin lucrează la ONU şi am chemat-o aici.
Nici ea nu ştie ce limbă vorbesc ăştia.
Mamă, ce se petrece aici ?
- Cu casa, adică ? - Poţi începe cu casa.
Îmi fac ordine în viaţă.
- O ştii pe Marie Kondo ? - Nu.
- N-o ştii ? - Nu.
- E japoneză. - Bine.
- Tot n-o ştii ? - E japoneză ?
- Da. - Nu.
A scris un roman de succes despre ordine. Aşa că fac ordine.
Începeam să fiu claustrofobă.
Mă trezesc noaptea simţind că mă sufocă locuinţa.
- Parcă nu mai pot respira. - Da, ştiu.
O doamnă de la clubul de grădinărit a adus o carte,
Magia ordinii.
A zis că a ajutat-o foarte mult. Mă urmăreşti ?
- Magia ordinii ? - O ştii ?
Scrisă de japoneza aia, Marie Kondo ?
- Da. - Nu.
Are succes la cititori.
Zice să iei tot ce ai şi să faci grămezi.
Apoi iei câte un lucru în mână.
Dacă te bucură, îl păstrezi, dacă nu, renunţi la el.
Nicio bucurie.
- Îţi ia scaunele din sufragerie. - Nu-mi aduc bucurie.
Cutia asta trebuie lipită.
Apropo, dacă mă aleg cu vreo boală mortală,
vreau să mor la Washington. Acolo ai voie.
Să mori ? Ai voie să mori ?
Cu demnitate, când vrei tu.
Mor acolo, apoi va trebui să mă aduci aici pentru înmormântare,
ceea ce costă o avere, aşa am aflat.
Deci în seif ai un plic pe care scrie "bani pentru expedierea trupului".
M-aş putea duce în Vermont,
dar am făcut o vacanţă acolo şi a fost groaznic.
Veveriţe.
Deci rămâne Washington.
E amiază.
Gustă ! Vezi dacă îţi aduce bucurie.
Cerule ! N-am mai stat jos de şase ore.
Noroc !
Haide, mamă, spune-mi !
Cum de porţi blugi ?
- Poftim ? - Pentru că-i înspăimântător.
Am început cu dulapul meu.
Nimic nu-mi aducea bucurie, aşa că am rămas fără haine.
Nu ştiu de unde-s ăştia.
- Sunt ai mei. - Da ?
N-ai văzut eticheta cu Billy Squier pe fund ?
- Îi poţi lua înapoi. - Nu tânjeam după ei.
Mă întorc la treabă. Urmează bucătăria.
Încetează ! N-o să-ţi mai rămână nimic.
E în regulă. Ceea ce am o să-mi aducă bucurie.
Mamă...
Acum n-o să-ţi aducă nimic bucurie.
Nimic. Soţul tău a murit.
Când o să-ţi dai seama că ai renunţat la tot ce ai ales cu grijă,
o vei căuta pe Marie Kondo şi o vei ucide.
Apoi vei ajunge la puşcărie în blugii ăştia,
iar familia asta numeroasă va locui aici, purtând rochiile tale de bal.
- Nu ştiu cum s-o fac. - Ce anume ?
- Să-mi trăiesc viaţa. - Mamă...
Nu ştiu ce să fac sau unde să merg.
Am uitat pe care parte a patului să dorm.
Am fost măritată 50 de ani.
Jumătate din mine s-a dus.
N-ai cum să înţelegi.
- Ba înţeleg. - N-ai cum. Nu eşti măritată.
- Cu Luke sunt ca şi măritată. - Nu, sunteţi colegi de cameră.
Într-o zi, o să-ţi găseşti alt coleg de cameră.
Am avut 50 de ani un partener adevărat şi acum sunt singură.
Mai mergi la grupul celor îndureraţi ?
- Cerule, nu ! - De ce nu ?
Sunt numai femei plângăcioase în tenişi.
- Stau şi se plâng. - Ce grup plictisitor !
Când îmi vine rândul, nu mai e timp de discuţii despre mine.
- Aşa e. - Am probleme. Nu le pot ajuta pe ele.
Ce-ai zice să te vezi cu cineva faţă în faţă ?
- Ce vrei să spui ? - Doar tu şi persoana respectivă.
- Cine ? - O singură persoană.
- Ce fel de persoană ? - Una normală, cu birou şi reţete.
- Adică un psihiatru. - Ar putea merge.
- Vrei să fac terapie. - Până când îţi revii.
Ştiam eu ! Ai vrut să merg la terapie de când ai văzut serialul cu Tony Soprano.
Ba nu. Dar psihiatrul din serial era tare, nu ?
- Nu. - Ce-i mare lucru ?
Nu sunt nebună.
Nu. Doar suferi. E greu de descris.
Dacă te poate ajuta, ce-i rău în asta ?
- Mă mai gândesc. - Dar gândeşte-te bine.
- Aşa voi face. - Dacă te hotărăşti, fă-o !
Fă-o la modul serios.
- Aşa voi face. - Ţine-te de treabă.
Cinci, şase zile pe săptămână. Ca Woody Allen.
- Am priceput. - Acum e complet normal.
Promit, Lorelai.
Mă duc să-mi refac dormitorul.
Bine, dar n-ai vrea mai întâi să...
Ce ?
Cerule, da !
Danesy, băiete !
Acum îmbraci câinele şi când îl scoţi afară ?
A vrut el să iasă. E o lume cu totul nouă.
Îl iubesc, nu-l judec.
- Deci ăsta-s eu. - Da.
- Şi astea-s... - Carneţelul şi creionul.
Desigur. Iar şapca de baseball ?
Are capul prea mare. Ale tale nu-i vin.
- Bine. Hai să bem ceva. - Bine.
Eşti cel mai tare !
- Ar trebui să ştiu... - Nu.
- Nu-i cazul. - Bine.
- Ce e ? - Nimic.
- Ce e ? - Paris îmi trimite poze cu eventuale...
E înaltă. Vrei o echipă de baschet ?
N-ai zis că nu facem aşa ceva ?
I-am scris că ne mai gândim.
- Ne mai gândim ? - Mai amânăm ?
Refuz-o şi gata.
Adică "ne mai gândim".
Înseamnă că o faci, până la urmă. O facem, până la urmă ?
- Nu. Ai refuzat. - Şi tu ai refuzat.
Amândoi am refuzat.
Deci...
N-avem nevoie de o mamă-surogat.
Rezolvat. Hai să bem ceva.
Bine.
Două căni cu vin fiert.
Salut, Kirk ! Azi eşti liber de la Ooo-ber ?
- Nu ştiu despre ce vorbeşti. - Despre Ooo-ber.
- Nu. - Kirk, Ooo...
Nu mai face aşa !
Dacă vă caută careva de la Uber sau avocaţii lor chipeşi,
spuneţi-le că era fratele meu,
nu eu, cel care a încălcat în mod nechibzuit legile mărcilor înregistrate.
Dirk a fost mereu oaia neagră a familiei.
- Vinul vostru. Următorul ! - Kirk...
Maşina ta e gata.
Nu garantez că ajungi cu ea acasă sau că apuci să ieşi din benzinărie.
Pariez că poate.
Vino s-o iei. E la ralanti. Mă tem să o opresc.
Ajungem imediat. Te iubesc !
Ia-ţi o maşină nouă !
- Unde-i Paul Anka ? - Fugăreşte patinatorii.
Cerule ! Bună, mamă !
- Ai răspuns. Tu nu răspunzi niciodată. - Am răspuns.
- Ba da. - Ai băut ?
Mamă, cu ce te pot ajuta ?
Voiam să te anunţ că ţi-am urmat sfatul.
- Ai băut ? - Am găsit un terapeut.
- Glumeşti ! - Linda de la club e bipolară.
Am întrebat-o dacă-mi poate recomanda pe cineva.
- Te-ai gândit bine ! - E o femeie drăguţă.
- Linda ? - Nu, terapeuta.
Linda e un coşmar. Plânge dacă i se răceşte ceaiul.
Dar terapeuta e minunată. Biroul e aranjat cu gust.
Are o lumânare care miroase bine, mi-am luat şi eu acasă.
E bine.
- Îţi iau una şi ţie, dacă vrei. - Desigur.
Mă duc o dată pe săptămână şi discutăm. Despre orice.
- Sau despre nimic, dacă n-am ce spune. - Excelent, mamă !
Mi-a zis să arunc cartea Mariei Kondo.
- Deja mi-e simpatică. Am făcut ceva bun. - Legea compensaţiei.
Mi-am luat un carnet în care-mi notez ce vreau să discut cu ea.
- Aşa nu uit. - Bine ai făcut.
- I-am zis că a fost ideea ta. - I-ai zis ?
Da. Mulţumesc, Lorelai.
Mersi că mi-ai sugerat. Cred că-i exact ce-mi trebuia.
Mă bucur mult, mamă, serios !
- Mi-ar plăcea să o cunoşti cândva. - Desigur.
Poate când merg data viitoare.
Mi-ar face plăcere să o cunosc.
Serios ? Excelent. Merg marţi la 15.00.
Cred că marţi e bine.
Minunat ! O să-ţi placă.
- Îţi trimit un mesaj cu adresa ? - Da.
- Ne vedem marţi. - Pe marţi. Pa, mamă !
Ai păţit ceva ?
- Ai înnebunit ? - De ce ?
Mergi la terapie cu mama ta !
- Ba nu. Vrea să mi-o prezinte. - Ba mergi.
- Ce crezi că înseamnă ? - Luke, uite ce e.
Mama mi-a urmat sfatul.
Înţelegi ce spun ? I-am dat un sfat şi m-a ascultat.
Nu s-a mai întâmplat până acum.
S-a împăcat cu ideea şi vrea să o întâlnesc...
La naiba ! Mă duc la terapie cu mama !
- Cerule ! - Haide !
ÎN MEMORIA LUI EDWARD HERRMANN