Tidigare i Riverdale:
Den första vi fick höra om Gripar och Maskaroner var av din mor.
Ben och Dilton tog livet av sig
för att blidka nåt odjur som kallas Maskaronkungen.
Giftanalysen avslöjade dödliga cyanidnivåer i mr Doileys blod.
Jag känner igen det här.
- Vi begravde hemligheten för åratal sen. - Vi skulle aldrig nämna det igen.
- Har du en regelbok? - Singla för ditt öde.
- Lovar du att ge mig skriften? - Ja.
- Skål. - Har du spelat spelet?
- Nej. - Ljug inte för mig.
Dina läppar är blå.
Ingen kommer att spela, men boken är vår chans att få veta
- vad som hände Dilton och Ben. - Våra barn är i fara.
- Var fanns den här? - I allas skåp.
Ett dödligt, muterande virus hade angripit Riverdales ekosystem
och det spreds som en epidemi.
För varje konfiskerad handbok dök två nya upp.
Och de påhittiga eleverna på Riverdale High spelade det överallt.
Varför? För oss var spelet en flykt från vår mardrömslika verklighet.
Ett fantasiland inom räckhåll.
För våra föräldrar var det en dödlig mardröm.
Två elever har begått självmord.
En tredje försökte. Den röda tråden i tragedierna:
Alla tre spelade spelet Gripar och Maskaroner.
Säger du att spelet dödade Dilton och Ben?
Ja, mr Jones.
Men var kom G&M från? Var hittade killarna ens spelet?
Vi har inte många svar ännu men av det lilla jag vet
är spelet riktat mot lättpåverkade sinnen under utveckling. Tonåringar som ni.
Jag antar utmaningen.
Med all respekt för de döda, vissa av oss är herdar, inte får.
Spelets uppdrag och rollspelsscenarion är designade specifikt
för att skapa villfarelser, paranoia och i slutänden våld.
Som borgmästare förbjuder jag härmed spelet.
Mrs Burble kommer att förlänga sina öppettider
och jag har inrättat en kristelefon, öppen dygnet runt, som drivs av Kevin Keller.
- Jag är bara där efter skoltid. - Som förälder ber jag er:
Ta hand om er.
Håll er borta från spelet.
Men mamma, att förbjuda nåt gör det bara mer intressant.
Tack.
Och nu pratar ingen om nån annat än det här dumma spelet.
Du spelar väl inte, Vee?
Bee, man hamnar inte på topplistor
genom att ränna runt i en hjorthud i skogen.
- Spelar du och Jughead? - Nej.
Vi luskar i varför våra föräldrar blev så upprörda över att vi hade manualen.
- Hallå? - Miss Cooper, det är dr Curdle Jr.
Är du ensam?
Hej, dr Curdle.
Ja. Har du hittat nåt?
Jag grävde jag lite i bårhusarkiven och hittade nåt som kan intressera dig.
Dr Curdle sa till mig och Jughead
att omständigheterna kring Diltons självmord kändes märkligt bekanta.
Detta är skälet.
Det var ett av hans fars fall.
Jag är upptagen av mina löften.
Jag lovar, det här vill du se.
Enligt ditt "vittnande" har du uppenbarligen spelat G&M förr.
Nu har jag bevis för att när du var i min ålder
dog eller mördades nån under mystiska omständigheter
på Riverdale High, och offret hade blå läppar.
Jag kan fortsätta gräva, annars kan du berätta vad du vet om G&M.
Okej.
Menar du det?
Du har rätt. Du förtjänar att veta sanningen.
Om inte annat för din säkerhet.
Vi gick i andra ring.
Telefoner hade sladdar, Winona hade Johnny och allt luktade tonårshormoner.
Världen var annorlunda och vi var annorlunda människor.
På den tiden var jag Alice Smith
en problemtjej från fel sida av tågspåren
med avundsvärt hår, utan riktiga vänner...
Snälla, nej, nej.
...och med ett stort problem.
Fan.
Är allt bra?
Sköt dig själv, Hermione. Ska inte du vara i kyrkan?
Fan, tjejen. Är du...?
Det var nog ett falskt plus. Det händer ofta.
- I ungefär tre procent av fallen. - Ingen pratar med dig, Sierra.
Vad ska jag göra?
Jag försökte prata med honom, men han dumpade mig för nån Vixen.
En klassisk FP Jones.
- FP Jones? - FP Jones?
Jaså minsann. Jag tyckte väl att jag hörde ett party. Era tillstånd, tack.
Mitt är i din röv, Penelope.
Du håller stilen som vanligt.
Föddes du med den där munnen
eller är det nåt Southside-morsor lär sina oäktingar?
Din värdelösa slyna.
Åh nej. Nej.
- Hör ni. - Ja.
Släpp.
Hör du.
Kom igen, FP. Det är en Bulldog-tradition.
Streaka!
- Streaka! - Jag har en gipsad arm, Mantle.
- Streaka! - Det spelar ingen roll.
- Streaka! - Streaka.
- Streaka! - Jag tänker inte göra det.
- Streaka! Streaka! - Jag hänger med dig.
Freddie Andrews. Varför? Du är inte ens med i laget.
När basebollaget tvingade mig att streaka blev jag väldigt poppis bland tjejerna.
Om du springer fort hinner de inget se.
Streaka...
Vi var oövervinnerliga. Det trodde vi iallafall.
FP och Fred hamnade i trubbel för det där.
EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Välkomna... till lördagens kvarsittning.
I det klassrummet var vi snarare främlingar än vänner.
Och ingen av oss kunde ana att våra liv skulle förändras för alltid.
Det handlade om en enda lördag.
Åtta timmar med sex personer som inte hade nåt gemensamt.
- Problemtjejen. - Alice Smith?
- Den rebelliska katoliken. - Hermione Gomez?
- Fjäskaren. - Penelope Blossom?
- Konstnärsatleten. - Fred Andrews?
- Den politiska besten. - Sierra Samuels?
- Och tjejtjusaren. - Forsythe Pendleton Jones Junior.
Forsythe Pendleton Jones Junior.
Han ägde skolan, var en amerikansk helylle-atlet och en heting, som vi sa då.
Han var annorlunda då, Betty.
Han försökte att vara nån annan än den han var, men ändå farlig.
Jag var stenhård, men med honom blev jag som gelé.
Till och med på kvarsittningen med hemligheten i magen...
...så hatade jag honom, men ville ändå ha honom.
Okej, mamma, jag fattar.
När ni är här får ni inte prata.
Ni får inte leka.
Ni får inte röra er.
Ni får inte ens andas.
- Ja. - Tänk om vi behöver kissa?
Du får hålla dig.
Vid dagens slut ska ni lämna in en uppsats om varför ni är här idag.
Jag kommer att befinna mig på mitt kontor under hela dagen.
Jag har inget bättre för mig.
Kan du sluta?
Kan du kyssa mig i röven?
Herregud.
Sierra.
Sitt. Vi råkar illa ut.
Tommy.
Jag tog med lite näring.
- Tack. - Jag älskar dig.
- Vi ses ikväll, okej? - Okej.
Sierra.
Du och Tom Keller?
Vi har gått i samma skola sen förskolan. Hur kan vi inte veta nåt om varann?
Vi är inte vänner. Klickar korspollinerar inte.
- Häxor, läxor och dödliga lektioner? - Vi har sex timmar till att slå ihjäl.
Och ingen att imponera på.
Vad sägs om en omgång Hemligheter och Synder?
Tommy och jag har dejtat i hemlighet i flera månader nu.
Varför i hemlighet?
Våra föräldrar vill inte att vi ska dejta nån så... annorlunda.
För att använda deras omskrivning.
Min mamma lägger sig också i. Vet ni vem Hiram Lodge är?
- Ja. Han är vältränad. - Och småkriminell.
Han är driven och tar hand om sin familj. Enligt mamma är han ett kräk.
"Sangre, sudor y lágrimas är vägen till den amerikanska drömmen, mija."
Vilken dröm?
Hon städar på det där jäkla Five Seasons 16 timmar om dagen.
Hiram tänker rätt. Man måste lämna Riverdale.
- Oavsett vad man måste göra. - Jo, men Riverdale är inte problemet.
Jag vill bo här hela mitt liv.
Tar det så länge att välja mellan musik och baseboll?
Vi har ett bra lag. Och vi är tillräckligt nära stan för att spela gig.
Här finns allt. Jag kan faktiskt tänka mig att bli borgmästare.
Mardrömsjobb.
Varför inte sikta högre?
Man kan göra allt det i en riktig storstad.
Förutom att sköta om pappa. Han är sjuk. Väldigt sjuk.
Han har alltid tagit hand om mig, så nu är det min tur.
Alice, din tur.
Får vi höra din mörkaste hemlighet?
- Skippa henne. - Berätta när du tände på en sopcontainer.
Varför inte berätta att du faktiskt bor på campingen?
- Jag trodde att du bodde på Elm Street. - Ja.
Det är vad Forsythe vill att ni ska tro.
Du paraderar runt i din lagjacka som en Northsider. Inbilla dig inget.
Du kan inte undkomma Southside. Du lär sluta som din far
hävandes öl i din husvagn.
Kanske, men jag kommer inte att slå mitt barn.
Inte som min farsa slår mig.
Jag sa att jag inte ville gå med i hans gäng, att jag ville gå på college.
Det gillade han inte.
Då är det bara jag kvar. Det är bara rättvist.
Familjen Blossom.
De är... vidriga människor.
Men Penelope, du är ju en Blossom.
Nej. Inte på riktigt.
Jag växte upp på barnhemmet.
Herregud, Penelope.
Det stället har gjort våld på alla mänskliga ideal.
När jag var åtta kom Blossoms och bad att få se alla rödhåriga barn.
Sen följde jag med dem hem.
Jag var så upprymd.
Jag insåg snabbt att det inte var en altruistisk adoption.
Jag sattes i träning.
Först för att bli Cliffords syster, sen för att så småningom bli hans livskamrat.
Varje sekund ute ur det huset, inklusive idag, är en lättnad.
- Varför bor du kvar? - De är min familj.
Det är inte familj, det är incest. Det är äckligt.
Jag städar i alla fall inte toaletter som din mor.
Hon har åtminstone stil.
Hon stjäl inte barnbrudar från barnhem.
- Nu börjas det igen. - Hör ni.
- Bara...
- Hör ni, sluta. - Hallå.
Grattis.
Ni ökade just straffet från en till fyra lördagar.
Vi blev naturligtvis arga. På varandra, på oss själva.
Men lite i taget, timme för timme
började väggarna vi hade gömt oss bakom att rämna.
Allteftersom vi delade på puddingar och smörgåsar...
...försvann vår sturskhet...
...och ett gäng missanpassade blev oväntade vänner.
Sen kom den där regniga lördagseftermiddagen.
Årstidens första kalla regn.
När jag fick för mig att rista in de andras initialer
bredvid mina på fönsterbrädan.
Och Hermione beslöt sig för att bryta sig in i mrs Crabapples låda.
Vad gör du?
Mrs Crabapple låste in mitt datorspel här, så jag ska ta tillbaka det.
Det är vandalism.
Ja.
Jisses Amalia.
Crabapple har hamstrat våra saker i decennier.
Och där var det.
Gripar och Maskaroner.
- Jag har hört talas om det här... - Vi borde inte spela. Det är inte vårt.
"Gripar och Maskaroner."
- Jag trodde att det var en myt. - Det spelas visst i Seaside.
Nån fick en hjärtinfarkt och dog.
I så fall... måste vi verkligen spela det, eller hur?
"En uråldrig ondska, sedan länge glömd, har vaknat.
Hans namn? Maskaronkungen.
Besegra honom och vinn det högsta priset."
Hur slår vi honom?
Spelaren med manualen - det vill säga jag - är spelledare.
Jag leder er genom uppdrag och ni genomför dem
tills ni "uppstiger till nästa nivå".
Välj först era karaktärer.
Jag väljer Häxan. Jag kanske kan trolla bort er töntar.
Jag tar Tjuven. Jag har alltid velat slippa att tänka moraliskt.
Nå, som folkets röst väljer jag Sirenen.
Skarpskytten. Schysst.
Fred, alla vet att du är Riddaren.
"Håller fast vid idealen om hopp, rättvisa och rättfärdighet."
Det låter...
- Perfekt. - Tråkigt.
Lyssna nu.
"Välkommen, modiga äventyrare, till Eldervair
Gripar och Maskaroners värld." Lady Smith, drag ett uppdragskort.
"Befria de odödas själar."
"Du står i änden av svartkonstnärens gränd."
Det är så det börjar. Den sjukliga besattheten.
Med ett kast med tärningen.
"Du når källan i labyrintens mitt. Häckarna växer och stänger till utgången."
Jag kastar mitt gudamynt. Krona, snälla...
"En gejser sprutar ut en bokrulle."
Bra jobbat, Väpnare Pendleton.
- Är det för sent att spela igen? - Nej.
Ska vi öka spänningen lite?
- Vi spelar utan bräde. - När vi har rektorn i närheten?
Han sover efter lunch.
- Jag är med. - Tro mig, du kommer att älska det.
Det finns ett uppdrag, Bröllopsstenen, som kräver par.
Så, Väpnare Pendleton och Madam H.
Sir Frederick, Lady Smith.
Jag har gömt en ädelsten nånstans.
Det första par som hittar den får behålla den.
Då var det bara du och jag. Ska vi plundra kafeterian?
Varför parade du ihop just dem? Fick Maskaronkungen dig att göra det?
Jag antar... att jag kände för lite kaos.
- Hur vet vi om vi är nära? - Vi låter kärleken leda oss.
Ja. Eller Maskaronkungen.
Hör du.
Kom igen.
- Redo? - Ja.
Ja!
Milady.
Jag tänkte fråga dig om nåt.
Vad fan, Hermione?
Du tänkte kyssa mig.
Nej. Det tänkte jag inte.
Det är ett rollspel.
Jag är inte intresserad av dig.
Hur är det? Du ser...
Här, sätt dig.
Du kan snacka med mig. Vad är det?
Jag är...
...vilse.
Jag vaknar varje morgon och vill fly från mitt liv...
...och mina misstag.
När jag är här, lyckas jag. Och jag är lycklig.
Och när spelet är över...
...är jag jag igen.
- Herregud, jag låter patetisk. - Nej. Det gör du inte.
Jaha, FP.
Exakt vad hände mellan dig och Alice?
Inget seriöst.
Vi hånglade bara och det var okej med henne.
Men ju mer vi spelar, desto mer tänker jag att det kan vara mer än så.
Du borde prata med henne. Jag menar det.
Försök. Du är trots allt Skarpskytten.
Jag älskar pappa.
Det är hemskt att se honom lida. Ibland...
...står jag inte ut.
Men Sir Frederick har ingen sjuk pappa.
Så jag låtsas att jag är här med er.
Och jag...
...är fri igen.
Vänta nu.
Du och Fred Andrews?
Vi var ensamma, Betty. Vi var unga, snygga, i samma rum.
Det hände bara en gång, en gnista mellan två personer.
- Det uppstod just där och då. - Men på tidningsredaktionen?
Vi spelade i veckor.
Vi smög in i skolan sent på kvällarna och drogs in mer och mer.
Vi kallade oss för Midnattsklubben.
Vi övergav spelplanen och spelade som våra karaktärer i den riktiga världen.
Vissa av oss blev mer oskiljaktiga än andra.
Vänta...
Vad var det? Hörde ni?
Ge upp.
- Hermione? - Hiram?
- Sierra? - Tommy?
Spelar ni också G&M?
Vi trodde att vi var speciella.
Ja, sen en vecka tillbaka.
- Doiley hittade det på biblioteket. - Avsäg dig ditt spelledarskap.
Tvinga mig, hedning.
Vi slog oss ihop och började spela ett större spel.
Men gränsen mellan spelet och det verkliga livet blev suddig. På ett farligt sätt.
Vi hittade märkliga inbjudningar i skåpen.
"Midnattsklubbens medlemmar, kom till kvarsittningsrummet ikväll."
"Möt utmaningen."
"Och uppstig till spelets nästa nivå."
Ja, för fan.
"Vänligen, Maskaronkungen."
Välkommen till uppstigningsfesten.
"Hitta bägarna.
Singla gripslanten om ert öde.
Drick från bägaren...
...och möt ditt öde.
De som lyckas bland er skall uppstiga till nästa nivå."
- Det låter simpelt. - Inte mycket till fest.
- Så varför inte dra igång en? - Vad är det där, Hiram?
Sprakstenar. De är nya och började precis säljas.
Jag var gravid med din bror och provade inte.
Men än idag undrar jag vad som var i dem.
Kanske förvandlade det oss till monster.
Bra jobbat med festen. Väldigt häftigt.
Jag? Jag trodde att det var du. Det stod här när jag kom.
Kanske hade vi varit monster hela tiden.
Uppstigningsnatten var speciell.
Festligheterna inleddes med en spontan konsert med Fred Heads.
Den natten släpptes våra mörka dubbelgångare lösa
och vi blev alla lite galna.
Höga på sprakstenar och spelet självt.
SINGLA OM DITT ÖDE
GRIPAR & MASKARONER
SINGLA OM DITT ÖDE
Rektor Featherhead måste ha fått reda på vårt intrång och letade.
Gud hjälpe mig, jag kunde ha sagt nåt. Stoppat honom.
Jag kunde ha förhindrat det som hände, men jag stack.
Jag tillbringade natten med att ringa dem. Ingen svarade.
De måste ha åkt fast eller blivit relegerade.
Kanske häktade.
Jag gick till rektorns kontor, kanske för att erkänna, men...
Hej. Är rektor Featherhead inne?
Inte än. Han kommer nog senare om du vill boka ett möte.
Mår du bra? Behöver du gå till sjuksyster?
Nej.
Hermione. Tack gode Gud.
Nåt... Nånting känns fel.
- Hur gick det igår? - Har du inte hört?
Jag visste det. Vad hände?
- FP skulle berätta för dig. - Vad då?
Freds pappa...
Han dog när vi var på uppstigningsfesten igår.
Fred hittade honom när han kom hem.
Vid tiden för mr Andrews begravning några dagar senare...
...hade rektor Featherhead förklarats saknad.
Och nu väntade vi alla på nästa smäll.
- Det var en vacker begravning. - Jag borde ha varit där när han...
- Du måste sluta klandra dig själv. - Du hade inte kunnat göra nåt.
- Han var sjuk. - Och han dog ensam.
Eftersom jag var hög och sprang runt som en idiot på skolan med er.
Fred.
Vi är alla lite uppjagade av både detta och rektorns försvinnande.
Jag såg honom den kvällen... på skolan. Jag såg Featherhead under festen.
Nästa morgon var han borta. Stötte nån annan på honom?
Ska vi berätta för nån?
Du... såg... ingenting.
- Penelope. - Ingen såg nåt.
Vill ni bli utpekade för att vi råkade bli höga
och gjorde inbrott den kvällen Featherhead försvann?
Vi vet inte vad, om nåt alls, som hände. Och ingen annan vet att vi var där.
Så vi håller käft.
Är vi överens?
Ryktet spred sig som en löpeld.
Alla hade en teori om vad som hade hänt rektorn.
Men ingen anade den hemska sanningen.
Att han fanns rakt under näsan på oss.
Veckan efter var det omöjligt att ignorera flugorna och lukten.
Bägarna innehöll blå vätska när jag såg dem.
Featherhead hade blå läppar.
Och polisen sa att han hade gift i kroppen.
- Vad gjorde ni med honom? - Vad menar du med det?
Du var också där, Alice.
- Och du var den enda som såg honom. - Eftersom ni var höga.
Och vem av er hade på sig den där sjuka Maskaronkungsdräkten?
Vad pratar du om? Vi hade våra vanliga dräkter.
Och bägarna var tomma.
Lady Smith protesterar lite väl mycket, tycker jag.
Ja.
Så lägligt att du gick tidigt. Berätta vad du gjorde med Featherhead.
Vänta. Det här är löjligt.
Fred, du är Riddaren. Du gör alltid det rätta.
- Går du med mig till polisen? - Vi berättar inte för dem.
Varför bryter du mot reglerna nu? För att du dödade honom?
Hur skulle jag ha gjort det? Med magiska bägare?
Ja. De var fulla när jag gick på toa. Du förgiftade dem när du gjorde i ordning.
Men det var inte jag som gjorde i ordning.
Inte Daryl heller. Vi var lika ovetande som resten av er.
Bägarna stod ju bara där. Vem som helst av oss kunde ha druckit ur dem.
Vem som än bjöd oss till uppstigningsfesten...
...försökte döda minst en av oss.
Då måste vi förstöra spelet så att det inte kan spåras till oss.
Manualerna. Vi förstör manualerna och sprider ut resten.
Jag var i underläge. Det är vad jag intalar mig nu.
- Jag tar tärningarna. - Glömda i en gammal Monopol-låda.
- Jag tar bägarna. - Gömda bland andra troféer i troféhyllan.
- Jag slänger manualen. - Slängd i Sweetwater-floden.
- Jag bränner kopian. - Okej. Spotta, allihop. Vi sluter en pakt.
Från och med nu talar ingen om Gripar och Maskaroner.
Det är en hemlighet. För alltid.
In i graven.
Efter att ha spelat G&M återvände vi till verkligheten.
Vi gick skilda vägar och...
...tyngda av skuld blev vi andra personer.
Den blivande rockstjärnan sålde gitarren och började bryta sten i familjeföretaget.
Den katolska skolflickan gick emot sin mors önskan
och inledde ett liv av kompromisser.
- Var fick du tag på det? - Oroa dig inte för det, mi amor.
Romeos och Julias pjäs tog slut.
Kanske saker är annorlunda... när vi blir äldre.
Jag ska vänta på dig, Sierra. Jag hoppas att du gör detsamma.
Spelledaren blev en bricka i spelet.
Jag vill bo på Thornhill för evigt, Clifford.
Världen utanför är... Den är för farlig.
Skolans toppspelare blev gängmedlem.
Motorcykelbruden bytte lädret mot en stor lögn.
Hej där, Hal Cooper.
Vill du ta en bira på Pop's?
När Midnattsklubben gick förbi varandra i korridoren log vi inte ens.
Vi hade blivit främlingar igen.
Okej.
Men...
Om Featherhead dog för att han drack från en förgiftad bägare
vem förgiftade bägarna då?
Jag vet inte.
Hans död bedömdes vara avsiktlig, om än mystisk.
Och vi talade aldrig om det eftersom det måste ha varit nån i Midnattsklubben.
Det otänkbara. En av oss var en mördare.
Hur visste de att Featherhead skulle dyka upp och dricka ur bägarna?
Det är det som är det hemska. Mördaren kunde inte veta det.
Den som förgiftade bägarna ville att en av oss skulle dricka ur den.
Så Featherheads död var oavsiktlig.
Jag beklagar.
Men om vi ska kunna stoppa det som händer nu
har jag många fler frågor.
Elizabeth.
När man spelar spelet, ju mer man pratar om det...
...ju mer man tänker på det, desto större risk löper man.
- En dödlig risk. - Men från vad?
Folk från utsidan? Spelledarna?
Och på insidan, spelarna.
Spelet ger en tillstånd att skada eller döda.
Sig själv, sina fiender, sina vänner.
Ben, Dilton, Ethel.
De drack alla frivilligt Fresh-Aid under sitt bägaruppdrag.
- Men var det mord eller självmord? - I slutänden är det bara död.
Snälla, lova mig att du inte gräver i saken.
Det kan jag inte lova.
Nån från din klubb använde spelet för att döda Featherhead.
Nu dör mina klasskompisar...
...och hela skolan spelar spelet.
Jag såg ett vidunder i skogen.
Jag tror att det var samma som du såg. Maskaronkungen.
Tänk om det är samma medlem i Midnattsklubben då som nu?
Jag vet att du är rädd.
Men vi kan inte längre vara tysta.
- Du ser vad det har lett till. - Snälla, bara...
...lova mig.
- Svär på att du inte kommer att spela. - Jag kommer inte att spela, jag lovar.
Jaha... En bra detektiv kollar alltid sina källor.
De har stått här synliga hela tiden.
Juggie? Jug.
Du kommer inte att tro på vad mamma berättade igår.
Jug.
Vad gör du?
Betty, allt står klart för mig nu. Allt går ihop.
Spelet, Maskaronkungen.
Jag är på nivå tre. Snart uppstiger jag.
Då får jag träffa honom.
Undertexter: Cecilia Torngrip