РОЗЧАРУВАННЯ
Ельфо, ти досі схлипуєш.
Що як Даґмар має рацію?
Якби я не помер, вона не повернулася б на трон,
і ми б не опинилися в цій халепі.
Нащо я тоді вмер? От я дурень.
Ти справді в цьому не винний.
Знаєш, скількох людей щороку чавить торговими автоматами?
Я завжди думав, що доля — це нісенітниця. Але що як це не так?
Що як моя доля — бути невдахою, і ми всі загинемо?
Навряд чи я зможу жити з такою провиною.
Але ти теж будеш мертвий.
Зі мною ніколи не знаєш.
Я кохаю тебе, Моро!
Агов, топлес. Можна вже рушати в цьому рибомобілі?
Не хвилюйся, малий.
Бін навчила мене всього про керування цією штукою.
Добре, хапай мотузку і тягни, тату. Гуртом добре й батька бити.
А знаєш, хто добре працює гуртом? Ти і та Мора.
Присягаюся, ви з нею — як жіноча армія, якої в мене ніколи не було.
Так. Але погано, що щоразу, коли ми з нею разом,
з'являється якийсь придурок і розлучає нас.
Заздрісні русалки, власник цирку потвор. Сама Мора. Доля.
Так. У мене те ж саме з Урсулою — то ми разом, то ні.
Знаєш що? Доля — найбільша падлюка з усіх.
А то я не знаю. І як ти даєш із цим раду?
Кого ти б'єш?
Цей список безкінечний. Слуг, вовків, статуї,
того, хто підвернеться під руку, коли мені сумно.
Часто це Одвал.
Але ось що я тобі скажу, Біні,
краще я буду за кимось сумувати, ніж не мати нікого взагалі.
Не хвилюйся, Зоґу. Я ніколи тебе не покину.
-Та-да! -Рябий. Завжди приходить на допомогу.
Рябий уже не приходитиме на допомогу…
-Чому? -…і це не обговорюється.
Психічно стійкі люди в цьому кошику сказали своє слово.
Кошик. Модні словечка від принцеси-модниці.
Облиш, Біні.
Одержимий дружок-маріонетка нікому не зашкодить.
Дозволю собі не погодитися.
Так, я не винен, що я маленький дерев'яний виродок.
Мене таким вирізали.
Не давай йому заговорювати тобі зуби. Так завжди буває.
Якщо казки нас чогось і навчили,
це того, що маріонетки є найстрашнішим творінням номер один.
Ні, Бін, ти все не так зрозуміла. Просто ми всі хочемо бути справжніми.
Зі справжніми надіями, справжніми почуттями і справжніми ножами!
-Тату. -Я не знаю, звідки в нього ніж.
Куди він подівся?
Так.
Ще один крок — і кулі гаплик.
Стук-стук.
Припини, ти застукаєш нас усіх до смерті, дурню!
Що мені до того? Я й так мертвий. Я народився мертвим.
Увесь цей світ для мене порожній.
Я роками нерухомо сидів у вітрині крамниці черевомовця.
З мене знущалися перехожі діти й п'яні. І п'яні діти, що проходили повз.
Так. Це була я, 100%.
Це була ти?
Мене ніколи не обіймали, не любили.
На мене звертали увагу, лише коли я танцював і всіх цим дратував
або розповідав образливі й тупі анекдоти.
Але я вам не анекдот! У мене є серце і душа,
а ще дивні, збочені мрії.
Я живий!
-Дякую, що показав свою вразливість. -Дякую.
Але хіба ти щойно не казав, що мертвий, разів зо п'ять?
-Замовкни! -Сам замовкни!
-Сама замовкни! -Сам замовкни!
У мене є ніж. Слухай. Тепер я нарешті король.
Король на вершині кулі.
Що ж, тоді я думаю, це привід для невеличкого переможного танцю, так?
Рябий? Тату?
Я люблю танцювати.
Танцюй, лялько, танцюй, лялько.
Гарна спроба, Біні, крихітко. Але цього разу я контролюю ситуацію,
і тепер ми повернемося в Дрімленд,
щоб я міг бути з мамою.
-Що? -З мамою.
Саме так. Я твій брат.
-Це що, газлайтинг? -Так!
Ох і химерне в нас генеалогічне дерево.
До речі, що зробила мама? Переспала з дубом?
І Даґмар пообіцяла мені трон, коли я був ще маленьким.
І ні ти,
ні наш дурний батько нічого з цим не зробите.
Ти це чув, Зоґу?
Так, я тебе чую. Смик!
Ви ще пошкодуєте!
Приємно втопитися, Рябий!
Дерево не тоне, тупоголова!
Що? Я знову там, звідки починав.
Гаразд, Зла Бін, на моєму місці де б ти себе сховала?
Ні, надто очевидно.
Надто тонко.
Хвилинку, це чудова ідея!
Відрубана голова, ти геній.
О так! О так!
Ні, все, досить. Мама задоволена.
Гаразд, давай, йди на свій трон. Це все. Іди на свій трон.
Чому не всі друзі Бін настільки дружні?
На жаль, у них є мізки, дорогенька.
Ви з Люциком ладнаєте, як старі друзі.
Може, використаєш ці стосунки
і вивідаєш у нього, де голова Злої Бін?
Хоч якась користь.
Але, Даґ, люба, ти ж знаєш, від відрубаних голів у мене сироти.
Ще з того літа, коли винайшли гільйотину.
Це не обговорюється. Іди.
Так. Сатано, старий мішок з лайном, типу, вали.
Послухай цей лихий сміх, що збуджує.
Якби я не вмирав, ці виродки не займали б зараз тронний зал.
Ну, хіба Дряпчик.
Не зациклюйся на минулому, Ельфо.
Може, вчися на своїх помилках і рухайся далі?
Ні, вибач.
Ельфо не вчиться на своїх помилках. Ніколи. Він лох.
Люцик має рацію. Я лох. Хотів би я знати, хто в мене стріляв.
У кожного, хто з тобою знайомий, є мотив.
Навіть якби ти знав, це б нічого не змінило.
Минуле не можна виправити.
Ти знаєш мій девіз. «Виправляй!»
Якби ж то.
Іди за мною, шлімазле.
У мене з'явилася божевільна ідея, може, якраз спрацює.
Або вб'є тебе. Я не перебірливий.
І вуаля, мої дурники.
Кришталева куля?
Готуйся до подорожі в часі.
Подорожі в часі?
Оце вже ні, хлопці. Лізти в минуле — не надто вдала ідея.
У всіх книгах написано: подорожі в часі небезпечні,
особливо в книжці того типа, який ще не народився.
Я тебе благаю. Я ельф. Смоктати льодяники теж небезпечно,
але ця штука ж ніби просто показує минуле.
Вона що, може перенести мене в минуле?
Хтось іде!
Продовжуємо екскурсію замком. Це кімната з кришталевою кулею.
А дівчина зі шваброю — це Патлата. Вона витирає калюжу з Люцика.
А он вагітний Ельфо.
У мене була дитина, але це була не дитина. А буріто.
Гаразд, бувайте.
Де Ельфо?
О ні. Поглянь.
Скільки поставиш, що він зруйнує реальність?
Так чи інакше я не платитиму.
РОЗДІЛ XLV ХТО ЗАСТРЕЛИВ ЕЛЬФО?
Ельфо, що ти робиш?
Це там у тебе якась гігантська жувальна кулька?
Можна мені лизнути?
Будь ласка, Меркімере, говори тихіше.
Куди зібрався? Дозволь мені приєднатися до твого квесту.
Це таємна місія подорожі в часі.
Якщо мені вдасться, вона виправить усе, що пішло не так.
Тобто я можу знову стати людиною?
Ні. Тільки те, що сталося після…
Забий. Мені не цікаво.
Потвори, будь ласка! Чуєте?
Хороша новина: ви вже не експлуатовані жертви жорстокої системи.
Але тепер ви ще й офіційно вантаж. Тому тихо.
СТІМЛЕНД — ГИДКИЙ НУДИСТСЬКИЙ ОСТРІВ ОСТРІВ КОЗЯЧОГО ЧЕРЕПА — ДРІМЛЕНД
А тепер занурюємося. Наступна зупинка — Дрімленд.
-Перепрошую, капітане Русалко. -Що?
Чи може бути невеликою проблемою те, що люк досі відкритий?
Що таке люк?
Рятуйте! Мені ліньки плавати.
У надзвичайній ситуації мене можна використовувати як плавучий засіб.
Так! Нині ввечері пляжна вечірка на острові Дерек.
Ось їх нема, невидимих воріт Ельфвуду.
Зараз усе так мирно і спокійно.
Важко повірити, що саме на цьому місці мене жорстоко вбили.
Тепер треба повернутися в минуле і все виправити.
Чарівна кришталева куле часу, поверни мене в мить прямо перед тим, як мене вбили.
Спрацювало. Он я.
Я — господар часу і долі.
Ельфо десь руйнує просторово-часовий континуум.
Декому дістається все найцікавіше.
Як я сумую за тими днями, коли нажаханий крик приносив мені радість.
Але зараз я одружений, тож про радість можна забути.
Більше того, дружина, схоже, любить діяти мені на нерви.
Тут десь є місце, де я можу сховатися від Даґмар
і заспокоїти свої нещасні нерви?
Є кафетерій, і…
Стара замкова божевільня. Яка чудова ідея.
Ходімо туди.
Поглянь, Люцику, ці тюремні ґрати бачили стільки болю і страждань.
Такий чудовий звук, наче вдома далеко від дому.
Це справді дивним чином заспокоює. Майже гіпнотизує.
Послухай звук мого голосу, Люцику, він такий приємний.
Дехто навіть казав, милозвучний.
Ти підеш за звуком униз, униз, униз
у найпотаємніші куточки свого розуму.
Я перестав слухати на «милозвучному».
Жартую, я знову з тобою.
Без моїх заспокійливих слів ти заблукаєш.
Коли я вдарю знову, ти підеш за моїм голосом, куди він накаже,
і розкриєш місцезнаходження голови Злої Бін.
Ти під моїми чарами.
Так, хазяїне.
Ти зробиш усе, що я скажу.
Так, хазяїне.
Прекрасно. А тепер…
Так, хазяїне.
Так, чудово. Я хочу, щоб ти…
Так, хазяїне.
-Дай мені закінчити… -Так, хазяїне.
Ти справді загіпнотизований чи просто знущаєшся з мене?
Так, хазяїне.
Я наказую тобі більше не казати: «Так, хазяїне».
Так, хазяїне.
-Забирайся геть! -Я чи Тербіш, хазяїне?
Обидва! Ні, ти мені потрібен. Сиди. Я наказую…
Так, хазяїне.
Ви не бачили моє дитя-буріто?
Геть звідси!
Добре, бувайте.
Ми всі помремо!
Ну, я не помру.
Але я присягаюся бути з вами усіма, доки не потоне остання людина.
Поглянь! Це прикраса на капот, мама.
Ура, ми врятовані!
Там нема першокласної палуби, чи не так?
Ти ж знаєш, що це піратський корабель, а не рятувальний човен.
Можна нам хоча б пограбувати їх, рятуючи?
Це неправильно, тому так і робіть.
Я от-от помру.
За наказом твого батька ти стоятимеш осторонь, Тіабіні.
Ніхто не називає мене «Тіабіні»,
крім найкращих друзів і найлютіших ворогів.
Тепер убити вбивцю до того, як він чи вона вб'є мене.
Ось воно. Боже, це може бути хто завгодно.
Одвал? Він зненавидів мене, коли я назвав його третє око «Викрадачем душ».
Тербіш? Він диявольськи розумний.
Пендерґаст? Ні, він просто стоїть там.
Ми — команда.
-Я завжди так вважала. -Справді?
Треба діяти швидко. Мене зараз застрелять.
Це був Пендерґаст. Він бере стрілу.
Ні, Ельфо! Ельфо, говори зі мною. Ельфо.
Хто це зробив?
Це зробив я.
ДОСИТЬ?
«Досить»? А ти як думаєш?
Це поки що мій найбільший провал. Дурний лук і стріли.
Ніхто ніколи не повинен про це дізнатися.
Я заберу цю ганьбу з собою в могилу. Тобто в наступну могилу.
Я поверну вас додому якнайшвидше.
Чудово. Я все одно не вмію визначати час.
Уно, сподіваюся, це не надто незручно, що я тут.
Розумієш, бо ти колишня Зоґа, а я його теперішня.
І ми з ним кохаємося, як, цей, дикі ведмеді.
Не було незручно, поки ти не похвалилася.
Тепер Зоґ мені більше як друг. І таких у мене багато.
Он, наприклад. Бонжур, Аннабель.
Можна тебе спитати про Зоґа?
Якщо про Зоґа, який пердить у ліжку, ні. Це неможливо припинити.
Чому, по-твоєму, я сплю на стелі?
Я не знаю, що буде, коли ми повернемося.
Розберетеся.
Зоґґі, може, й король, але ми обидві знаємо, що в душі він дикий.
Так.
Не можу забути того божевільного товстуна.
Знаєш, що роблю я, коли мені потрібно забути про божевілля?
Твоя правда. Я почуваюся чудово.
ВІТАЄМО В ДРІМЛЕНДІ КРАЇНІ ТИСЯЧІ ЗАПАХІВ
І як твоя необачна подорож у часі
з кришталевою кулею, яку я просила не брати?
Я нічого нікуди не брав. Мої руки згинаються назад природним чином.
Від минулого не втечеш, Ельфо.
Дивися, зараз втечу.
Переховування під мостом не вирішить твою проблему.
Якщо ти не наполовину троль.
Тролі підступні й хитрі.
Це схоже на мене? От і я так не думаю.
Я просто хочу поговорити.
Дай мені спокій, добре?
Ти просто скажеш: «Я ж попереджала», — а мені й так кепсько.
Та ну, друзі не псують друзям настрій, якщо ти не Люцик.
Він вважає себе нечемним, але його хочеться обійняти, як дитину, так?
То що тебе так засмутило? Ти з'ясував, хто в тебе стріляв?
Це був Пендерґаст. Але не хвилюйся.
Я вбив його першим і все виправив, тому нам не треба про це говорити.
Ельфо, ти можеш брехати мені, але не бреши собі.
Звідки ти знаєш, що я брешу?
Бо ми з тобою досі існуємо в одній часовій лінії, дурню.
Якби ти щось змінив, я б знала.
Добре. Але можна поговорити всередині?
Я не хочу, щоб мене принижували перед зграєю ховрахів.
Ми бурундуки, ідіоте.
Замовкніть.
Добрий вечір, Стенлі, Мацало.
Я просто показую своєму другу Сатані те, що я приховував, але тепер мушу показати.
Я не загіпнотизований. Мені просто подобається так говорити.
Проходьте, джентльмени. Моє підземелля — ваше підземелля.
Я відчуваю мільйон душ, що кричать, і найпрекрасніший лосьйон після гоління.
Сюди. Після вас, мій любий темний володарю.
Тут сотні відрубаних голів.
Що ж, гадаю, це ідеальне місце, щоб сховати ще одну.
Дякую за комплімент, ваша власноручно обрана високосте.
Сюди, будь ласка.
Нагорі, на вершині цих хитких, гнилих полиць. Голова Злої Бін.
А хіба ти не принесеш її мені?
Надто загіпнотизований, щоб лізти вгору.
Сподіваюся, Даґмар це оцінить.
Що не зробиш заради кохання і щоб на мене не кричали.
Вище, хазяїне.
Це надто високо.
-Униз. Тепер ліворуч. -Ліворуч.
Тобто праворуч.
По діагоналі на захід. Майже на місці.
-Отак? -Ідеально.
Тут ніколи не було голови Злої Бін, так, Люцику?
Тю, дурню! Не вірю, що ти думав,
що проканає твій остогидлий, старий гіпноз.
Повертайся у водевіль, невдахо. Красунчик наш.
А потім моя стріла промахнулася, і я влучив у себе.
Я обіцяв: якщо помру, у мене буде справді велика смерть,
але замість цього я виглядав як дурень.
Ні, це не так. Коли тебе привезли назад,
ти був схожий на дуже умиротворений трупик.
Я подумала, що ти дуже гарний у своїй крихітній скляній труні.
Усе своє життя я був придурком,
і тепер у мене є докази. Така моя доля.
Ельфо, долі не існує.
Це просто слово, яке вигадали люди, щоб пояснити те, що поза їхнім контролем.
Нам необов'язково так жити. Ми не люди.
Як це: «Ми не…»
Просто відповідай зараз за своє життя.
Минуле позаду, а майбутнє? Його ще треба створити.
Ти можеш зробити його таким, яким хочеш. Бути тим, ким хочеш.
Стривай, а чому ж ти тоді проста, цей, знаєш…
Співробітниця служби догляду?
Я вичікую свого часу, вивчаю, читаю, плету інтриги.
Колись я стану чарівницею. Можливо, наступницею Сорсеріо.
Прошу. У тебе в мізинці значно більше таланту,
ніж у Сорсеріо у всьому його жирному, обвислому тілі.
І мене ти точно зачаклувала, Патлата.
Дякую. Ти мені теж подобаєшся. Дуже.
Та я знаю, що ти міг би бути кращим.
Ти можеш стати великим воїном
або, можливо, навіть лідером маленьких людей.
Я в тебе вірю, Ельфо.
Ого, дякую. Твоя правда. Я можу робити все, що захочу. Відтепер.
Ельфо, куля.
До біса долю і цю дурну кулю. За абсолютно чисте майбутнє.
СТІЙ, ПОГОВОРІМО ПРО ЦЕ
З кришталевою кулею ти міг би повернутися в минуле
ще раніше і не дати собі вбити тебе.
-Що? -Жартую. Можливо. Напевно.
Хто знає? Якого біса. Яке це вже має значення?
Знаєш що? Я почуваюся вільним. Робити все, що хочу, їхати куди завгодно.
Я знаю звук кришталевої кулі, що розбивається вщент. Вартові!
Але зараз нам краще сховатися тут.
Чесно кажучи, сінник з тобою — це краще,
ніж мішок з ріпою, на якому я зазвичай сплю.
Молодець. Ти знайшов кожну голову в королівстві,
крім тієї, яку я шукаю.
Люцик і суха гниль змовилися проти мене.
От безхарактерний. Ходімо, безголова. Схоже, тепер усе залежить від нас.
Це моє майбутнє?
Ми могли б прикрасити тут усе і відкрити гарненький готельчик.
А може, коли ми прокинемося, Бін повернеться.
І ми нарешті переможемо Даґмар.
І тоді ми всі дружитимемо й будемо щасливими.
Щастя. До нього доведеться звикати.
А може, ми всі роз'їдемося робити щось нове з новими людьми,
бо ніхто не мусить бути самотнім.
Може, на мене чекають страшні пригоди, і доведеться долати свої найбільші страхи.
І після цього, може, я нарешті допишу свій епічний роман полум'яної пристрасті
і таємниць, що ховаються у всіх на виду.
Сподіваюся, там буде щасливий кінець. Може статися що завгодно, уже завтра.
Що за…
Тиць.
Ще раз торкнешся до вуха — і я тебе вб'ю.
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова