POROROCA
Migajte z rokami in nogami!
Dajmo! Niste zajtrkovali?
Ste? Ne bi smeli.
Zato se zdaj utapljate!
Dihajte!
Profesionalce hočemo!
V težavah boste! Dajmo!
Migajte z rokami in nogami!
Dajmo!
Dihajte.
Ti, dihaj!
Hej, ti! Dihaj, drugače se boš utopil!
Dihaj, dihaj.
Spet hodimo.
Zadenjsko.
Ženska poleg mene je smrčala.
Moja žena je bila na koncu besna, ker nisem vstal in ploskal.
A mi ni mar!
Hej, pazi na ta ton!
Počasi.
Bi sok?
Si dojel sporočilo?
Nisi.
Hvala, toda z gledališčem sem opravil.
Ne boš šel nikoli več? –Ne.
Gotovo ne. Hvala.
Si dobro?
Sporočilo imaš.
Od koga?
Gotovo od Diane, tu je pustila plastično posodo.
Klic je.
Neka številka na 435.
Dobro, naj zvoni.
Kdo je?
Neki tepec. Bivša stranka.
Če je bivša, kaj hoče?
Kaj misliš?
O, bog!
Me mora skrbeti?
Seveda.
Kaj, če ga pokličem in mu povem, kakšna krasna družina smo,
s čudovitima otrokoma,
da bo moral plačati študij in poroke?
In da krasno seksaš. –Pomiri se.
Ne, resno mislim.
Dobra ideja je. Ne bi mi bilo treba toliko delati.
Počitnice na otoku. Je bogat?
Brez ficka je.
Pomiril se bo.
Včeraj sem rešil test kompatibilnosti.
Šališ se. Ti rešuješ take teste?
Tako negotov si?
Ne bodi trapasta. Poslušaj. –Ti si trapast.
Le poslušaj.
Eno vprašanje mi je bilo všeč. –Daj no!
Bi me varala, če bi bil na invalidskem vozičku?
Če bi bil na vozičku?
Jezus!
In se ti ne bi dvignil?
Tako?
In bi bila še poročena? –Ja.
Ne.
Mislim, da ne. Torej ...
Čakaj, kako dolgo si na vozičku?
Leto dni. –Leto?
Prevarala bi te veliko prej.
Vedel sem. Poberi se! Umakni noge, na živce mi greš!
Sram te bodi. Kdo te je naučil teh grdih stvari?
Klic zate.
Kdo je?
Tvoj prijatelj s 435.
Čevlje.
Dobro. –Kako to misliš?
Naj zvoni!
Dajmo, porednica. Pojdi po čevlje.
Nogometna brca!
Čakaj.
Zakaj se ne oglasiš?
Vem, kdo si in kje živiš.
Še enkrat pokliči, pa bom sesul vso tvojo družino, prasec.
Prekleti pizdun.
Kaj je? –Kaj delaš?
Pripravljen sem, princesa.
Cristina, gremo.
Dobro.
Pridi. Daj mi čevelj.
Ti teče iz nosa? –Nespreten si. Bom jaz.
Ilie, pojdi po robce, na mizi so.
Zakaj?
Marijini so. Vzemi jih.
Prevroče ji bo.
Pazi, da se ne bo potila.
Vzemi Iliejevo čepico.
Bi čepico? –Ne, prevroče je.
Nisem te vprašala. Vzemi jo. –Imam jo.
Vzemi robček.
Ostali so le trije.
Super, daj mi enega.
Denarnica? –Imam jo.
Gremo, drugače se do jutra ne bomo odpravili.
Praviš, da je zdaj noč? –Mislim na jutri zjutraj.
Pihni.
Močneje.
Tako.
Počakaj!
Gremo.
Adijo.
Očka, ko lulam in kakam, zakaj ne rečemo lulakakanje?
Lulakakanje? –Ja.
Lahko, če hočeš.
Ja, hočem. –Dobro.
Veš, zakaj imajo sloni rdeče oči?
Vem. –Očka sem vprašala, ne tebe.
Ne, zakaj?
Da se lahko skrijejo med češnjami.
Zakaj prav tam?
Si že videl kakšnega med češnjami? –Ne.
Ker so se dobro skrili. –Točno.
Lahko gremo v Disneyland? Ana gre.
Ne zdaj.
Kdaj pa?
Ne zdaj. Bomo videli.
Toda zakaj ne? –Ker je drago.
Tudi če bi šli samo pogledat?
Na togoban grem. –Tobogan.
Togoban. –Tobogan. Bodi s Sandro.
Sandra, boš pazila nanjo? –Bom.
Pri teh letih je tako preprosto.
Vem.
Vsaj na Aljaski nismo.
Vse je mogoče.
Ja.
V parku sem.
Kaj je?
Ja.
Ne po ceni s prejšnjega tedna, pač pa po tisti s pogodbe.
Ni prav.
Spremeni to, Radu, potem pa preveri v računovodstvu.
Reci mu, da sem jaz direktor, moje delo je, da preverim stvari.
Točno.
Na koncu meseca.
Ja, ljubica. Čakaj.
Ja, to je pes.
Ljubček?
Pridi.
Počakaj trenutek.
Igraš nogomet? Si golman?
Ne, jaz sem Keşeru!
Ne umaži se preveč. –Dobro.
Kaj si govoril?
Zadnji dan meseca po datumu pogodbe.
Kaj je, ljubica? –Nič.
To je za pse.
Ja, dobro.
Dovolite, da kaka tam, kjer se igrajo otroci.
Rad bi šel na ribolov, a obljubil sem, da bom z družino.
Park za pse je umazan.
Obljubil sem.
Nikoli ga ne čistijo, ogaben je.
Krasno je bilo. Pijača, žar.
Malo me boli glava.
Psa bi morali peljati tja.
Povabil sem te!
Mislite, da bi tja peljala svoje otroke?
Ja.
Ne hodite tja, gnusno je.
Sram vas bodi.
Nočem iti na ribolov.
Ja, ljubica. –Žejna sem.
Počakaj. Kaj? –Žejna sem.
Psi so nadloga.
Eden je ubil otroka v parku.
Maria?
Bi sladoled?
Kaj? –Ja.
Ada je vprašala, ali bi sladoled.
Kmalu bo kosilo. –Ja.
Si hočeš pokvariti tek?
Ja?
Ne bova povedala mami. –Ne.
Kakšen sladoled? –Sadni, brez sladkorja.
Dobro, hvala.
Trenutek.
Majhnega. –Ja.
Ja.
Moja hči hoče sladoled, kupuje ga z mamo.
Ne, ne kupujem ma ...
Mama iz parka ji kupuje sladoled.
Hočeš enega ali dva?
Ja.
Dobro. Iti moram.
Tekajo naokoli, kot da je park njihov.
Se vidiva. Adijo.
Pobral bom kakce.
Civiliziran sem.
Kršite zakon.
To je diskriminacija, če ne morem sprehajati psa po parku
le zato, ker so tu drugi ljudje.
Briga me!
Opazil sem. Žal mi je. –Ni.
Morali bi prepovedati kolesa.
In rolerje.
In poštarje. Tudi oni lahko podrejo otroke.
Resno, nevarni so.
In?
Je dober?
Koliko sem vam dolžan? –Nič.
Vztrajam. –Naslednjič boste plačali.
Hvala. –Pridi.
Oprostite, toda to je življenje v mestu.
Ni mi treba pridigati.
Spoštovati morate zakon.
Gospa ... –Dovolj!
Ne vračajte se v park.
Vi ne bi smeli več prihajati v park.
Halo?
V parku sem z otrokoma.
Lahko govoriš?
Očka, žejen sem. –Dobro.
Počakaj.
Hvala.
Tak je zakon, konec debate.
Če mi zakon dopušča, da vas zadavim ...
Kar dajte.
Voda je topla. –Res je.
To bi bilo noro ...
Oprosti,
sin je bil žejen.
Sedem.
Maria ima pet let in pol.
Ja, to mi gre dobro.
Dekleta in fante delam.
Mislil sem nate, ne govori tako.
Vseeno se bova videla, ne?
Potepuški psi, ki jih zapustijo hinavci, kot ste vi.
Ja, pogovorila se bova. Se vidiva.
Pazi, kako govoriš, mladenič!
Izginite!
Kakšna predrznost. Tega še nisem doživel!
Maria? –Lulat je šla.
Kam? –Z mojo hčerko, v redu je.
Z Ado, tja?
Poskušala sem vam povedati, govorili ste po telefonu.
Preveriti moram. –Ni treba skrbeti.
Omejeni ste!
Življenje sprejmite tako, kakršno je, ne tako, kakršnega hočete vi.
Ste le tepec z umazanim, starim psom.
Pazite, kaj govorite.
Maria? Si notri, ljubica?
Neumni stari čarovnici sta.
Je vse v redu?
Hvala za pomoč.
Sem.
Bi se še igrala? –Ja.
Dobro.
Ljubica. –Ja?
Po kavo grem. Sladoled si jedla z nosom.
Pri kiosku bom. Bodi tu.
Obljubiš? –Ja.
Sandra, Cris, gremo.
Pridita, punci.
Se lahko pozneje vrnemo?
Morda se vrnemo. Pridita.
Je vse v redu? –Pozneje se hočem igrati z Mario.
Dobro. Gremo.
Ada? –Ja?
Pridi.
Pridite, v senci je hladneje.
Vaš sin igra nogomet.
Je pač fant.
Odhajate? Adijo.
Tvoja hči je jedla sladoled.
Rotila me je!
Ja, muhasta kot oče.
Še malo bomo ostali.
Ne vem, ti se odloči.
Vprašal ju bom, ampak veš, da bosta rekla krompirček.
Dobro, se vidimo.
Ilie, kje je Maria?
Ne vem, igrala se je z baloni.
Ostani tu.
Maria?
Piška?
Še ti jo kliči.
Hej, žabica!
Pridi, mala. Kje si?
Kje je?
Kje ste jo nazadnje videli?
Poleg hiške. –Ni je tam.
Niste bili skupaj? –Ja, pri hiški.
Pridi.
Ne, ostani malo tu.
Ostani z gospo.
Ljubica!
Piška!
Ljubica!
Kje si, draga moja?
Piška!
Pridi, ljubica.
Ljubica?
Kje si, bučka?
Ljubica!
Mala!
Kje ste bili, za vraga? Moja hči je izginila!
Tukaj, pa vi?
To je vaše delo, vaš park!
Moj park?
Če se boste tako obnašali ... –Moja hči je izginila!
Kako je lahko izginila?
Majna, svetlolasa deklica?
Ja, v kavbojkah z naramnicami. Tu je bila.
Koliko je stara? Pokličite policijo. –Pet let.
Morda je šla domov. –Nemogoče.
To se je tudi nam enkrat zgodilo. –Tam je bila.
Ne more tako hitro priti domov. Žena bi me klicala.
Iskat jo grem. Vi ostanite tu.
Dragica!
Ilie, pridi.
Sandra, daj mi roko.
Lahko počakate? –Ja, pojdite.
Ostani z gospo.
Pokličite policijo. –Je ne bi morali iskati?
Če se je izgubila, nas bo slišala.
Kje si, ljubica?
Punci!
Sandra, Cris, pridita, hitro.
Ne morem je najti!
Morda je padla v jezero.
Pogledal sem, ni je tam. Ilie, ne gani se od tod!
Mihai, iščiva jo še midva.
Bi lahko bila v jezeru?
Ostani tu, prosim.
Kam greš?
Ne vem, kaj naj rečem.
Noge se mi tresejo.
Suha usta imam.
Piška!
Je bolna? –Kdo?
Maria.
Ne, zakaj? –Morda ji je postalo slabo ...
Morda se je polulala v hlače, pa se skriva. Moja nečakinja je to storila.
Zgodi se.
Poznam svojo hčerko. Ugrabili so jo!
Kdo bi jo ugrabil? Vsi smo bili tu, to ni džungla.
Kje pa je potem? Tu je bila!
Morda se je izgubila, pa je nekje, vsa preplašena.
Ste se igrali kakšno igro? –Ne.
Povej mi, resno je. Vidiš, da njenega očeta zelo skrbi.
Nismo se igrali, hotela je piščalko.
Kakšno piščalko? –Ne vem.
Povej.
Ne vem, tako je rekla. Tja je šla.
Rekla je, da hoče eno.
Kakšno piščalko?
–Ne vem.
Razmisli in mi povej, kje ste se igrale.
Naj jo jaz vprašam. Pomirite se, bom jaz uredila.
Kakšno piščalko?
Kje je tip z baloni?
Odšel je. Nisem ga videl.
Pomirite se, našel jo bom.
Maria, ne? –Ja.
Našli jo bomo. Kam bi lahko šla?
Gică, pridi. –Pokličite policijo.
Kaj se dogaja?
Otrok je izginil.
Kje?
Pridite že!
Kje, v našem parku?
Pokličite policijo!
V našem parku, kje pa? Pridite!
Toda kje in kdaj? –Ne vem, samo pridite.
Bi lahko bila v jezeru?
Halo? Moj otrok je izginil.
Kaj je imela oblečeno?
V parku. Ne vem. Okroglem parku.
Sektor dva.
Dobro, počakal bom.
Jaz sem Ionescu. Moj otrok je izginil.
V Okroglem parku, v drugem sektorju.
Ja, jaz sem oče.
Pet in pol.
Ilie, pridi. –Bodo koga poslali?
Ja.
Očka, zakaj ne pokličeš mame?
Saj jo bom.
Cristina.
Potrebovali bomo sliko deklice.
Seveda.
Gotovo je komu sledila, kakšnemu psu, igrački.
Nikamor ni šla.
Vprašal sem ostale starše, ki so imeli otroke tam.
Klical sem jo, jo iskal po jarkih, grmovju.
Šel sem do jezera, če bi morda padla noter.
Vedel sem, da ni, a sem vseeno preveril.
Naši potapljači ga pregledujejo.
Ni je tam! Tja sem najprej pogledal.
Ne bi šla tja. –A ste šli vseeno pogledat.
Vse je treba upoštevati. Ne pravim, da je res šla tja.
Toda tak je postopek.
Nečesa sem se spomnil.
Deklica, ki je peljala Mario na WC ...
Rekla je, da je Maria omenjala piščalko.
Tip z baloni prodaja take traparije, a je odšel.
Lahko bi šla ...
Morda ni nič, lažna sled, kot pravijo.
Morda je hotela piščalko, pa je šla za njim?
Za nikomer ni šla.
Nikamor ne gre brez mojega dovoljenja.
Razumem.
Imate s kom težave? V službi ali doma?
Ne.
Sta otroka vajina, ne iz prejšnje zveze?
Najina sta.
Ima vaša žena razmerje? Ljubimca, ki hoče maščevanje?
Ne.
Pa vi? –Ne.
Vaši ženi za zdaj ni treba vedeti.
Ne.
Imate kakšne nerešene primere? –Dogaja se.
Sumite koga?
Vam pride kaj na misel?
Kakšen konflikt, celo najmanjši?
Kdo, ki bi vas hotel prizadeti?
Kakšna neslana šala?
Ne, to ni mogoče.
Vsaj za nikogar ne vem.
Član družine? –Ne.
Toda neki tip zadnje čase kliče mojo ženo.
To sem opazil pred nekaj dnevi.
Rekla je, da je bivša stranka. Računovodkinja je, verjamem ji.
Toda ... Zjutraj sem ga klical in ga ozmerjal.
Če ji verjamete, zakaj ste ga klicali?
Ne vem, instinktivno pač.
Kdaj ste ga klicali? –Zjutraj, iz kopalnice.
S svojega mobija?
Ne, z ženinega, da bi se oglasil.
Cristini nisem povedal.
Govoriti moramo z njo, morda je sled.
A taki primeri so redki.
In dogodka sta preblizu skupaj.
Kaj, klic in izginotje? –Ja.
Veste, kdo je?
Ženin sodelavec, v računovodstvu dela.
Vendar ga ne poznam. Veliko strank ima.
Povejte, kako se je zgodilo.
Ne vem.
Lahko vam povem, kaj mislim, da se je zgodilo.
Nisem tako mislil. –Kako pa?
Bili ste v parku. Kaj ste počeli, ko ste opazili, da je ni?
Povejte.
Kdaj ste prišli v park?
Po 11. uri.
Povedal sem vam.
Živimo 10 minut od parka.
Od doma smo šli ob 11.
Ste zajtrkovali? –Ja.
Kaj ste jedli?
Jaz? –Otroka. Vaša hči.
Kosmiče? Kajne?
In pol kosa kruha z maslom in medom.
In vaš sin?
Tudi kosmiče? –Ja.
In kruh s sirnim namazom.
Kdaj? –Okoli 9.30.
Ste opazili, da vam kdo sledi?
Ne. Živim v dobri četrti, ne oziram se.
Vidite, v kakšnem svetu živimo.
Ja.
Moram vas to vprašati.
Tudi nepomembna podrobnost je lahko ključna.
Verjemite.
Prej ko se spomnite vsega, kar je počela, bolje bo.
Podrobnosti s časom bledijo, spomin jih izbriše.
Vsi pozabimo.
Vaša naslov?
Crinul de Munte Street 5, stavba G5, stopnišče A, stanovanje 41, 8. nad.
Pokažite mi osebno izkaznico.
Svojo? –Ja.
Ne nosite poročnega prstana?
Snel sem ga. Prsti so mi otekli.
Razumem.
Nisva se sprla, če to mislite.
Nič ne mislim. –Seveda mislite.
Nisem vaš sovražnik. Tu sem, da vam pomagam.
Ni bilo nesoglasij.
So v parku kamere?
Bojim se, da ne. Preveril sem.
Kamere so povsod, le v parkih ne.
Kje je tu logika? –Saj so, a ne v vseh parkih.
V tem jih ni?
Kakšna posebna znamenja? Govorne napake?
Pet let in pol ima.
Kaj naj vam rečem?
Ali jeclja?
Ne, zelo pametna je.
Brazgotine? Modrice?
Na desnem kolenu ima buško. Padla je s kolesom.
Kaj je nosila? –Kavbojke z naramnicami.
Belo majico s cvetlicami in sandale.
Kakšne barve? –Ne vem.
Barve gorčice, iz brušenega usnja,
s kamenčki.
Majico ...
Belo z modrimi cvetovi,
zelenimi in rožnatimi.
Rožnato zapestnico
s prozornimi modrimi in rožnatimi perlicami in srcem.
Kitke ima in ...
Rožnato sponko v obliki lubenice.
Vaš mož je omenil, da vas je nekdo klical.
Nepomemben je. Samo stranka.
Reči hočem ... –Jasno mi je, toda ...
To ni povezano.
Kolikor vem, je ta teden v tujini.
Tudi če ne bi bil ... Ni povezan z izginotjem.
Lahko pa vam dam njegovo številko.
Vendar nima zveze s tem.
To je čisto naključje. Moj mož ...
Tako se boji kot jaz.
Kako mu je ime? –Nimerea Ciprian.
To je njegova številka. Trenutek.
Si igral nogomet?
Si videl sestro, kako se igra? Povedal bi, če bi jo.
Povej, če si jo.
Govorila sva o tem.
Če bi jo videl, bi povedal. Zelo zaščitniški je do nje.
Vedno pazi nanjo, povedal bi nam.
Si videl koga, ki prodaja piščalke?
Ti je rekla, da hoče piščalke?
Tista deklica ... –Ada.
Ada. Jo poznaš?
Dobro. Ada je rekla ...
Da je slišala Mario reči, da hoče piščalko.
Ne boj se. Gospod samo sprašuje.
Nisi ti kriv.
Sprašuje zato, da ugotovimo, kaj se je zgodilo.
Vse je v redu, mali.
Ne ve, drugače bi povedal.
Pojej to.
Kaj je z zrezkom? –Nočem ga.
Kako si?
Ti ni všeč?
Kaj naj rečem? Je bila na cesti gneča?
Meni tudi ne.
Daj mi copate.
Nehaj, očka. Ne trapaj. –Daj mi jih.
Izvoli copate. Želiš še ti?
Živijo.
Kako je moj zaklad?
Moj zaklad.
Je dobro?
Pojejta kaj, da dam Ilieja spat.
Kako se je to zgodilo? Nisi pazil nanjo?
Mama!
Hočeta, da je Ilie nekaj dni pri nas?
Ne.
Zakaj?
Mislila sem, da bi morda pomagalo.
Pouk ima, ni mogoče.
Dobro.
Kar je najboljše za vas.
Dober dan.
V nedeljo je izginila deklica. Ste jo videli?
Samo ali s kom?
Ne, ne prepoznam je.
Žal mi je. –Hvala.
Pozdravljeni.
V nedeljo je iz parka izginila deklica.
Ste jo morda videli?
Samo ali s kom?
Ne vem.
Imata druge načrte? –Ne. Če potrebuješ pomoč, pridem.
Lahko kupiš špecerijo.
Imamo hrane za nekaj dni. –Dobro.
Živijo. –Živijo, Tudor.
Si se že vrnil?
Lačen sem.
Dobro. Preobleci se in si umij roke,
pa bomo jedli. –Toda lačen sem.
Umij si roke, pa bova pogrnila mizo.
Dajmo.
Umij si roke.
Ne puščaj torbe tu.
Ilie, me slišiš? Tebi govorim.
Ilie?
Pridi se preobleč.
So klicali?
Ne.
Kaj je za večerjo?
Gabi je pripravila piščanca in juho.
Nisi šla v službo?
Nisem mogla.
Vzela sem nekaj prostih dni.
Zakaj ji nisi odpovedala?
Pomaga mi. Šele zjutraj sem se odločila.
Hočeš, da gre? –Ne.
Vseeno je.
Govoril sem s prijateljem. Novinar je.
S katerim?
Cristijem Nitţescujem. Skupaj sva igrala vaterpolo.
Hčerki sta sošolki.
On je predlagal objavo slike v časopisih.
V Ameriki objavljajo slike na kartonih mleka.
Daj, Lulu ...
Kaj je? Zakaj?
Kdaj si ga videl? –Danes. Povedal sem ti.
To je dobra ideja.
Mleko, mislim.
Ne more škoditi.
Če je na mleku, še ne pomeni, da jo bodo iskali.
Ne gre za to. Zapomniš si jo.
Razumem, a to ne bi šlo.
Če bi videl petletnico samo in zmedeno ...
Bi jo peljal na policijo.
Ni je treba gledati na mleku.
Če je sama.
Če je z nekom in ne veš, kakšna je ...
Kaj boš storil?
Če ni s starši, če joče ...
Oslarija.
Otroci v teh letih nimajo samonadzora.
Ko se bojijo, govorijo le:
"Mamo hočem. Domov hočem!"
Če jim zagroziš, ne jočejo.
Nehaj, Lulu!
Jaz mislim, da je to dobra ideja.
Za časopis nisem prepričan.
Sovražim Facebook.
Izguba časa je, toda ...
V tem primeru bi lahko bil koristen.
Morali bi takoj objaviti.
Objavili bomo link, ljudje ga bodo delili, novica se bo razširila.
Dandanes vsi visijo na spletu. Tisk je mrtev.
Kje je sestra? –Z Iliejem.
Si dobro? –Ja.
Bi pivo?
Na tablici gledata risanke.
Bi enega? –Ne.
Jutri bom vprašal policaja, kaj misli.
O čem?
O časopisu, mleku.
Natisniti hočem njeno sliko. –Policija ...
Kako naj to povem?
Otroka bodo našli, ko bo na tvojem pragu ...
Z infuzijo in brez jeter.
Ljubi bog! –Utihni!
Kaj ti je? Zakaj to govoriš?
Štekaš? –Res znaš biti kreten.
Delamo vse, kar lahko, bedak.
Kaj hočeš? Da sedimo križem rok?
Res si neumen!
Daj mi požirek piva.
Če bi šlo za tvojo hčerko ...
Bi jedel lubje z dreves v parku, bebec.
Kakšen kreten!
Nisem tako mislil. –Utihni, prosim.
Morala bi ... –Dovolj!
Zaboga!
Izdali so vsesplošno opozorilo.
Njeno fotografijo so objavili po vsej državi.
Če se bo pojavila na meji, jo bodo zaustavili.
Našli jo bomo, zagotovo.
Vem, da je težko. Biti morate potrpežljivi.
Delamo vse, kar lahko, glede na okoliščine.
Kakšne okoliščine?
Da nimamo pravih sledi.
Pa jezero?
Potapljači niso nič našli.
Če bi, bi vas obvestil.
Kaj je s tipom, ki je klical mojo ženo?
Preiskujemo še, a zdi se, da to ni povezano.
V tujini je, kot je rekla.
Pa drugi starši iz parka?
Ste jih prosili za slike? –Ja.
In? –Nič pomembnega.
Pet nas preiskuje izginotje vašega otroka.
Zakaj le pet?
Glede na število prebivalcev je to visoka številka.
Imamo tudi ljudi na terenu. Delamo vse, kar lahko.
Pozdravljeni.
Živijo.
Videla sem slike. Je kaj novega?
Ne, še iščejo. Vas lahko prosim za uslugo?
Ste v nedeljo slikali s svojim mobilcem?
Ali pa se motim?
Ne, tako je.
Nisem se spomnila.
Trenutek.
Izvolite. Pojdite desno.
Hvala.
Kdaj ste jih posneli?
Kako lahko to izvem? Okoli 11. ure, mislim.
Jih lahko pošljem na svoj mobilnik?
Seveda.
Ne vidim jih dobro, sonce je premočno.
Rad bi jih razporedil kronološko.
Naredil bom mapo s slikami vseh staršev.
V redu.
Ne vem, kako to narediti, a če veste vi ...
Ja, prek bluetootha.
Cris!
Pridi malo sem.
Pojdi k Simonini mami v kiosk in jo prosi, naj malo pride.
Kam?
Do kioska, h gospe v zeleni bluzi z rumenim klobukom.
Prosi jo, naj pride sem.
Ona ves čas slika.
Ja?
Morda vam bodo njene slike v večjo pomoč. –Hvala.
O čem bi rad sanjal?
Da sem astronavt, ki leti na zmaju.
Kam leti zmaj?
V vesolje, med zvezdami in vesoljskimi ladjami.
Mami? –Ja?
Kje je Maria?
Slike imam.
Od mam iz parka.
Posnete v nedeljo.
Morda je kakšna sled.
Bi šla na sprehod?
Nikamor nočem.
Komaj se premikam.
Ne bova šla na sprehod in pustila Ilieja spati.
Morda bi ga morala za kak teden poslati k mojim staršem.
To ni slaba ideja.
Je dobra ideja?
Razmišljam.
Ne vem, kaj naj rečem.
Ulegla se bom, morda bom malo zaspala.
Izvoli.
Nimam vilic.
Sok ali mleko? –Sok.
Ne pozabi pojesti jogurta.
Nimam žlice.
Za kaj? –Za jogurt.
Kruh.
Ne maram paradižnika.
Ne bom delal na novo. Daj jih na stran.
Živijo.
Danes ne bom prišel.
Ja.
Dobro. Adijo. Ne vem.
Dobro.
Adijo.
Prodajate piščalke?
Ne, le balone.
Kaj je to?
Tako se oglašam.
Da otroci vedo, da sem tu.
Videl sem vas že tu.
Pogosto pridem.
Moja hči je izginila pred tremi dnevi.
Zelo mi je žal.
Deklica, ki je bila z njo, je rekla, da je hotela piščalko.
Mislil sem, da ste jo morda videli.
Policija me je spraševala, verjetno o njej.
Pogosto pridem, a se je ne spomnim. To sem povedal policiji.
Nemogoče si je zapomniti.
Mnogim otrokom in staršem prodajam balone.
Tudi v drugih parkih.
Ne morem si vseh zapomniti.
Pomislite.
Majhna, svetlolasa deklica je.
Morda ste videli, da je s kom šla iz parka?
Tudi če bi jo, kako bi to vedel?
Žal mi je.
Rad bi pomagal, a nič nisem opazil.
Nočem biti kreten, toda resnično ...
Halo? G. Pricop?
Tudor Ionescu tu.
Ne.
Ja. Je kaj novega?
Deklica, ki je izginila v nedeljo.
Bila sva v kinu.
V kinu?
Ja.
Pridi.
Poglej, očka.
Pridi sem. Poglej!
Si jedel?
Ne, čakal sem na vaju.
Vidiš?
Si lačen?
Tu imaš piškote.
Stokrat sem ti rekla. Krožniki ...
S krožniki!
Kozarci ... S kozarci!
Pojdi v svojo sobo. –Dobro.
Ostal bom malo z mamo.
Jaz sem klical tistega prasca, naj te ne kliče več.
Oprosti.
Oprosti. Bilo je ...
Bedno.
Ni bilo.
Razumem.
Saj ni važno.
Nima zveze s tem. Če bi imel, bi ti povedala.
Rada bi bila balerina in lutkarica.
Šivati hoče obleke za lutke.
Pa še astronomka in princesa.
Ilie je hotel biti smetar, se spomniš?
Zakaj? Ne vem, od kod mu to.
Zdaj je zožil izbor na karateista, pilota in nogometaša.
Čaka nas zanimivo življenje.
Zloben si bil do nje.
Jezil si se nanjo.
Kdaj?
Prejšnji teden, ko se je igrala z lutkami.
Bil si slabe volje.
Na baletu sem rekla, da je ne bo, in plačala.
Kako to misliš, plačala? Zakaj?
Kako to misliš, zakaj? Morali smo plačati, pa sem.
Niso oni krivi.
Ne bi smela plačati?
Si mislil, da jim bo žal, pa ne bodo zahtevali denarja?
Hoteli so denar, plačala sem.
Zakaj bi plačala, če ne hodi več na ure?
Hodila bo.
Včasih me imaš za trapo. Morali smo plačati, dolžni smo bili.
Nisem tako mislil. –Kako pa?
Prepirava se zaradi denarja za balet? Kaj, madona?
Rada bi šla k svojim staršem.
Tega ne morem več prenašati, Tudor.
Ne vem, kaj naj storim.
Oprosti mi.
Oprosti.
Kaj se dogaja?
Igram se s Hectorjem. –S Hectorjem?
Tako mu je ime?
Tudi Anto ima psa Hectorja.
Aha.
Hector je lepo ime.
Toda on je bel. –Bel?
Bi šel z mano k dedku?
Kdaj? –Jutri ali pojutrišnjem. Kmalu.
Bo šel tudi očka?
Očka mora delati, ne more iti.
Lahko vzameva psa?
Ja.
Si še jezen name? –Ne.
Daj poljubček.
Obleciva pižamo.
Ostani tu.
Roke gor.
Ja?
Živijo.
Ne, ne bo me.
Več časa potrebujem.
Teden dni ... Ne vem.
Kako je Ilie?
Res?
Se šališ?
Ja.
Si jedla?
Ja, ostalo je še.
Ja, to je normalno.
K tvojemu očetu?
Dobro.
Potrebuješ kaj?
Ne vem, obleke?
Reci kaj.
Karkoli.
Ne joči, prosim.
Prosim.
Prosim te, draga.
Nisem ... Zakaj to praviš?
Nisem vpil nanjo. Zakaj to stalno ponavljaš?
Po telefonu ste rekli, da nekoga sumite.
Ste ga že videvali v parku?
Je neobičajno koga sumiti?
Ne, dogaja se.
Izvolite kavo.
Poskušam si razložiti vaše razmišljanje.
Nekaj pri njem smrdi.
Čuden je.
Le občutek je. Ne zahtevam, da ga aretirate ...
Samo govorite z njim.
Morda bo kaj povedal. Profesionalci ste.
Morda boste opazili kako podrobnost. –Če sem prav razumel,
vam je sumljiv, ker je bil ob tisti uri sam v parku?
Ker je bil sam? In ker je bil v parku?
Ali pa je storil kaj, zaradi česar mislite,
da je povezan z izginotjem vaše hčerke?
Se je neobičajno vedel?
Zakaj ste posumili vanj?
Oprostite, a dejstvo je, da nekaj slik
iz parka ni dovolj.
Potrebujemo dokaze, ki bodo podprli vaš sum.
Ne moremo ga zaslišati le zato, ker je bil v parku.
Veliko ljudi vsak dan obišče park.
Kako ste prišli ...
Do tega zaključka?
Čutim to.
Ni le muha.
Vem, da veliko ljudi hodi v park, nisem neumen.
Nekaj mi govori, da je ta tip povezan z njenim izginotjem.
Saj nimamo stotin osumljencev, jaz pa sem obtožil neko starko.
Zakaj niste vi zdaj v parku in se igrate z otroki?
Ne s svojimi, s tujimi.
Se je igral z njimi?
Ja. Kot oče vam pravim ...
Da imam tak občutek. To ni dovolj?
Bi ga moral ujeti s svojo hčerko v naročju?
Tega nisem rekel.
Morda je žalosten, ker nima svojih otrok ...
Žalosten? –Ja.
Ljudem ne morete preprečiti, da bi hodili v park.
Morda ga pozna kdo od drugih staršev? Možnosti je veliko.
Ste govorili z drugimi starši? Ga kdo pozna?
Ne, nihče.
Ena od mam je rekla, da ga je morda že videla.
Kaj moram storiti? Ga ujeti pri delu?
Prosim, poslušajte me. Tega nisem rekel.
Pokušajte razumeti.
Poslušajte me. –Poslušam.
Starši včasih sumničijo
in prehitro sklepajo o ljudeh.
Verjemite, v večini primerov
so te obtožbe neutemeljene.
Mi smo le idioti, zaslepljeni s trpljenjem, kaj?
Tega nisem rekel. Pomirite se.
Miren sem. –Pogovoriva se.
Rad bi slišal vaše argumente, a poskušajte še vi razumeti mene.
Ne morem kar brez osnove ... –Ni brez osnove.
Naj končam. –Ni.
Prosim.
Počakajte. Ne prekinjajte me.
Ne morem reči človeku:
"Pogovoriva se, ker nekdo misli, da ste povezani s pogrešanim otrokom."
Zakaj? –Zakaj?
Ker vas je videl v parku.
Zdi se, da ste bili takrat v parku, čeprav so slike nejasne.
Te so posneli tisti dan.
Nejasne? Prepoznal sem ga!
Njega in še mnoge! Razmišljajva logično.
Morda je to le naključje.
Če bi ga srečal na ulici, ga ne bi prepoznal.
Čustveno ste vpleteni. To je drugače ...
Mislite, da sem slep? Poglejte ga!
Trpite. Trpeči ljudje pogosto sumničijo vse.
Družino, prijatelje, sosede, znance. To je dejstvo.
Mi moramo vse presejati.
Lahko govorite z njim? Le to prosim.
Mogoče je. To lahko storimo.
Govorili bomo z njim.
Upošteval sem vaše mnenje ...
Kot očeta otroka.
A ne morem obtoževati ljudi.
Za to ni osnove.
Razumem. Ne govorite z mano, kot da sem nor.
Samo govorite z njim.
Dobro.
Pustite mi sliko, povabili ga bomo na razgovor.
A ni mu treba priti.
Povejte ...
Koliko pogosto se taki sumi uresničijo?
Nimam točnih številk. –Približno.
Zgodilo se je že.
Kakšen odstotek otrok ste našli?
Verjemite, vsak primer je drugačen.
Sprašujem vas za odstotek, ne primerjavo.
Težko je reči.
Pozdravljeni.
Jaz sem g. Ionescu, prejle sem prišel.
Lahko govorim z det. Pricopom?
Mislil sem, da se je že vrnil. Ne oglaša se na mobilnik.
Dobro.
"Številka trenutno ni dosegljiva ... "
"Kraljica je besna ukazala lovcu, naj jo ubije v gozdu."
Živijo, mali.
Je spekla krofe?
So dobri?
Mislim, da ne. Krof mu ne bo škodil.
Lahko mu daš enega.
Dobro, mali.
Rad te imam. Adijo.
Živijo.
Ne vem, kaj naj rečem.
Pojedel sem nekaj.
Malo ribe.
Hotel sem priti na obisk.
Zakaj ne?
Misliš, da je meni lahko?
Kaj, hudiča, Cristina ...
Izgubil si mojega otroka, razumeš?
Odšel si z dvema otrokoma. Kje je Maria?
Oprosti. Kaj drugega ti lahko še rečem?
Nič. Nič ne reci.
Nič ne govori, dokler mi ne vrneš otroka.
Njegova slika v parku ni dokaz.
V parku je bilo mnogo ljudi. Ne morejo biti vsi sumljivi.
Niso sumljivi vsi,
dokler ne izključite tistih z alibijem?
Ne. –Ali kakorkoli ...
Ne. Človek je vedno nedolžen, dokler ne dokažemo nasprotno.
Tudi osumljenci.
Osumljenci so, ker so na seznamu,
a zato še niso krivi.
Tega nisem rekel.
Očitno sem narobe razumel. –Ja.
Niso krivi, dokler jih ne izločite? –Ne, vsi so nedolžni.
Dokazati moramo, da so krivi za kak zločin.
Če je bil sam doma ...
Bi moral najti vez s časom in krajem zločina.
Ni to normalno?
Ni normalno vprašati, zakaj je bil tam?
Ne. Tudi vi ste bili tam, pa še veliko ljudi.
Z razlogom.
Morda ima tudi on razlog. Morda rad hodi v park.
Parki niso le za otroke.
Ne govorite z mano, kot da sem tepec.
Odgovoril vam bom. Zaslišal sem ga, kot vse ostale.
Torej je osumljenec? –Ja.
Kot vsi ostali, ki smo jih identificirali. Preverili smo ga.
A ne bi rekel, da je osumljenec. Le govorila sva.
Kakorkoli že.
Ima alibi?
To ni alibi, dokler ne vemo, za kaj gre.
A to, kar je rekel, je bilo smiselno.
In to je?
Bil je v parku, potem je šel domov.
Bil je s sosedovim otrokom, ki nima očeta.
Ni se sumljivo vedel.
Sodeloval je. Kaj naj rečem?
Nič sumljivega ni bilo.
Kje je dokaz, da je šel domov? To je alibi?
Bil je v parku.
To ne vodi nikamor. Rekel sem, da ni zanikal, da je bil tam.
Kakšne dokaze imate?
G. Ionescu, postopek ni tak.
Obstajajo neki dokazi.
Imamo ga na kameri v supermarketu.
Katerem?
"Mega Image", blizu parka. To potrjuje njegovo izjavo.
Kdaj? –Ob dveh.
Maria je izginila ob 12.30.
Vem, a malo verjetno je, da jo je ugrabil in potem šel v trgovino.
Statistično gledano.
Ni nemogoče, je pa malo verjetno.
Jaz mislim, da je zelo verjetno.
Sploh če živi blizu parka.
Med tem, kar mislimo, in dejstvi, so dokazi.
Kako veste, kje živi? Resno sprašujem.
Pozanimal sem se.
Neobičajno je voditi tuje otroke v park. Je varuška?
Kaj počne?
Invalidsko je upokojen. Delal je na carini.
Zakaj tega otroka ni na nobeni sliki?
Kako veste? Morda ga niste prepoznali?
Tudi vaše hčerke ni na njih.
Je. Povedal sem vam, da je na slikah.
To ni dokaz.
Niso vsi v parku na slikah, to je normalno.
Dogaja se. Česa jih bomo obtožili?
Da niso fotogenični? Da se skrivajo? Dajte no!
Kaj je rekla soseda? Ste jo vprašali?
Pomirite se, prosim.
Miren sem.
Ste vprašali sosedo? –Ja.
Je to potrdila? –Ja.
Lahko preverite njegovo izjavo z detektorjem laži?
G. Ionescu, lahko ga vprašamo, a ni dolžan privoliti v to.
Tudi če bo, pa po zakonu ni dolžan,
poligraf ni dokaz na sodišču.
Lahko laže, pa ne bo obtožen?
Ne. Celo če so rezultati nedoločni.
Ljudje lahko padejo na testu zaradi živčnosti,
ne nujno zaradi laganja.
Tega vam nisem dolžan povedati,
a to počnem, ker vem, kako vam je.
Nehajte misliti, da ne znamo opravljati svojega dela.
Sprašujem se.
Moja hči je izginila pred 47 dnevi.
Ja?
Pozdravljeni.
Klicali ste me. G. Ionescu.
Ime? –Tudor.
Pozdravljeni.
Bila je na poti sem, ko sem vas klical.
Opis se ujema, vendar je v šoku.
Nima istih oblačil, a kdo ve?
Našli smo jo v predmestju, ob cesti.
Poleg policijske akademije.
Prijatelj me je takoj poklical in jo poslal sem.
Je povedala svoje ime? Karkoli?
Ne, ni govorila.
Umazana in preplašena je, nič ne vemo o njej.
Nobenega drugega izginotja deklice, ki ji je podobna, niso prijavili.
Semkaj.
Počakajte.
Zelo mi je žal.
Nismo mogli vedeti brez vas.
Ne obupajte.
Vem, kako težko je.
Ste govorili s tistim človekom?
Ja, g. Ionescu.
Boji se. Ve, kdo ste. Pravi, da mu sledite.
Na ulici, v parku. –Neumnost.
Hočem, da gre na poligraf.
Govorili bomo z njim, dobro?
Razumem ... –Prosim.
Nehajte govoriti, da razumete. Ne razumete.
Prosim, pustite nas, da opravljamo svoje delo.
Vem, da je težko, verjemite.
Tudi jaz imam otroke, razumem vas.
A ne moremo obtoževati ljudi brez dokazov.
Hotel vas je ovaditi.
Prosim, pozabite nanj.
Nehajte ga preiskovati.
Prepustite to nam. To je naše delo.
BED AK
Kdo je?
Cevi so počile. Zapreti moramo vodo.
Maria ...
Maria!
Kje si, ljubica?
Maria!
Kje si, mala moja?
Kje si, piška?
Kje si?
Pridi ven.
Pridi.
Maria ...
Ljubica, kje si?
Kje si?
Maria!
Kje zvoni?
Gospod?
G. Raoul, ste dobro?
MEDIATRANSLATIONS