EN NETFLIX-SERIE
Korna matar inte sig själva, Maureen!
En dag ska jag få se dig på nära håll.
Tvinga mig inte att be dig två gånger!
Maureen!
Mamma?
Minns du vad som hände? Berätta för mig.
SAR följde efter oss in i revan. Vi förlorade kraften och alla sköt ut sig.
Tanken var att alla skulle göra det.
Okej. Du sluddrar inte.
Minnet och koncentrationen är bra. Det utesluter hjärnskakning eller DAI.
-Jag ska försöka kontakta de andra. -Nej!
Stäng av den.
-Kan de spåra oss? -Allt elektroniskt drar dem till sig.
Vänta här. Jag ska se om jag kan hitta de andra.
Var stilla.
Jag fixar det. Okej.
Så där.
Ta ut batterierna ur handledsanordningen.
Vad?
-Ta ut batterierna! -Jaha, okej.
Tror du att SAR och hans vänner klarade sig?
Är min handledsanordning där nere?
Ja, jag ser den.
-Se till att den är avstängd. -Det är den.
För att besvara din fråga…
Ja, de överlevde.
Kraftaggregatet ser okej ut, åtminstone innan jag startat det.
Låt oss försöka göra skeppet redo tills de andra återvänder.
Det borde gå bra.
Av alla man kan kraschlanda med är jag glad att det var med dig.
Säg inget till Penny. Eller Will.
Eller din far.
Visst.
-Jag ska kolla bränsletankarna. -Okej.
-Judy? -Ja?
-Stolsraketerna är fortfarande armerade. -Vad?
Okej. Det ordnar sig.
Berätta vad jag ska titta efter.
Är klämmorna på?
Nej.
Är drivmedelsbehållaren intakt?
-Den är sprucken. -Jag sitter alltså på en landmina.
Det är inte bra.
Okej, sensorerna utlöses av vikt.
Så länge jag sitter kvar utlöses de inte.
Rör jag mig är jag dödens. Och du med. Det far splitter överallt.
Raketen utlöses av katapultboostern.
Ja, men väl armerad kan man inte koppla ur den.
Jag kan ha på flytande helium och frysa ner den.
Det fördröjer den bara nån sekund. Vi hinner inte undan så fort.
-Kan den desarmeras på nåt annat sätt? -Ja, säkert. Jag vet…
Jag vet inte hur just nu.
Du ser utmattad ut.
Tack, mamma.
Du är väl det gulligaste som finns?
Trevligt att träffas, Judy.
Ja.
Du är ledsen över jobbet.
Jag skulle bli astronaut. Det är mer än bara ett jobb.
Ibland går det inte som man tänkt sig.
Jag fick ge upp, redan efter första träningsomgången.
Du är hemma nu, där du hör hemma.
Jag tänker inte bli kvar här.
Du kanske kan använda din ingenjörs- utbildning till att laga skördetröskan.
Hur gjorde du det där?
Äntligen nåt som jag kan men inte du.
Prova gungstolen.
Bebisar förblir inte bebisar för evigt.
Det finns mycket yttre rymd där uppe. Den kommer inte att ta slut.
Det kommer fler uppdrag.
Nej. Jag riskerar inte att göra Judy föräldralös.
Det är förnuftigt av dig.
Jag vet inte hur man gör det här än.
Men jag är rätt smart.
Och det blir du också.
Vi löser det.
Det är okej. Vi löser det.
Hittade du dem?
Jupiter är 20 km söderut. Det verkar vara i ganska bra skick.
En fallskärm satt fast i ett träd, så vi vet var minst en av dem landade.
Bara en?
Jag såg bara en.
Fortuna är närmast, så vi ger oss av dit först. Hämta roboten och motorn.
Såg du om SAR var där?
Oroa dig inte för det, du.
-Pappa? -Ja?
Jag är glad att du är här.
Lämna hjälmen och packningen. Vi måste kunna röra oss fort.
Debbie? Deb…
Är det tacken för att jag klipper bort märkningen? Du missbrukar friheten direkt.
Vad äter du för nåt?
Ät inte det där!
Usch, så äckligt!
Du pickar ju mig på kinden med den näbben. Du gör dåliga val.
Vad i….
Släpp mig!
Vad i… Nej! Hallå, min stövel!
Nej!
Debbie! Nej! Gå inte nära de där sakerna. Hör du det? Dum höna.
Jag kom inte till bränsletankarna, men jag hittade helium, så…
Vad händer?
Vi sjunker.
Titta! Utskjutningsluckan. Nåt läcker in.
Vad är det för nåt?
Det är saliv.
Vi sjunker inte.
Vi håller på att sväljas.
Din robot tog oss till det värsta stället hittills.
Han är bara "min robot" när han gör dig sur.
Annars påminner du alla om hur nära ni stod varann.
Det gör vi fortfarande, på vårt sätt.
Oavsett vad som är i ryggsäcken är det inte värt mödan.
Är det en skalle?
-Jag tog den i den utomjordiska staden. -Det är en hemsk souvenir.
Den behövs till min plan.
Varför känns det som att din plan kommer att bli min död?
Ingen ska dö.
Debbie! Stanna!
Stanna! Debbie, kom hit! Jag uppfostrade dig bättre än så här!
Som din förälder och förmyndare beordrar jag dig…
Du kommer att ta livet av oss!
Om vi lyckas ta oss härifrån levande får du utegångsförbud, unga dam!
Pappa älskar dig.
Jag har maskar, såna du kan äta.
Debra Abigail West, jag räknar till tre.
Ett, två…
Två och en fjärdedel…
Två och en halv…
Jag beklagar allt illa jag gjort och de jag har sårat.
Vad gör du?
Kom igen!
Jag trodde inte att det skulle vara i småbitar.
Roboten?
Roboten? Är du här?
Roboten, det är Penny Robinson.
I stället för alla de andra Penny du känner.
Huvudledningen för elektriciteten är avskuren.
Då har skeppet ingen el. Det är bra. Då kan robotarna inte upptäcka oss.
Du använder din "förbehållsröst".
Om två strömförande ledningar rör vid varann märker de att vi är här.
Okej.
Då rör jag inga ledningar.
Roboten?
Var är du?
Vi behöver verkligen komma härifrån.
Se upp!
Jag rörde inga ledningar.
Hörde du det där?
Okej.
Hej.
-Är du oskadd? -Hjälp.
Vi behöver nåt att skära med här.
Det här påminner väl om när du först träffade Will?
Fast utan trädet och elden. Och att du var ett läskigt monster med fyra armar då.
Du hade tur som träffade Will och inte mig.
Jag hade aldrig kunnat göra det han gjorde.
Hur räddade han dig, förresten?
Han skröt om sin robot hela tiden, men han berättade aldrig det.
Nåt på hans bälte?
Jag får inte igång den, men jag kan försöka rigga bladet…
Varför tänkte inte jag på det?
Bra jobbat.
Tack.
Vad är det?
-Nu då? -Är det tryck i bränslerören?
-Det ser så ut. -Okej.
Om vi öppnar alla samtidigt känns det nog som ett slag på halsen för den här saken.
Då spyr den upp oss.
Det svåra är att nå maximalt tryck
utan att utlösa nödventilen som släpper ut överskottet.
Om jag vill komma nära övertryck behöver jag en manometer.
Nej! De vi har är elektroniska. Gör det manuellt.
-Manuellt? -Ja.
Du är ju Judy Robinson. Du klarar ju allt.
Jag behöver ett riktmärke.
Känn på vibrationerna.
De borde kännas ungefär som en katt som spinner.
-En katt? Vi fick aldrig ha nån. -Will var allergisk.
Känns det som en tvättmaskin har du gått för långt. Vi hade en tvättmaskin.
Jag öppnar första röret.
-Känns det som en katt? -Ja.
Jag öppnar rör två.
-Fortfarande katt? -Tror det.
Båda rören är öppna. Jag spolar tanken nu.
Det var för mycket. Trycket försvann.
Tänk om jag kunde göra det själv.
-Jag försöker igen. -Rören är tomma nu.
Jag… Förlåt. Jag ville bara…
Det gör mig galen att sitta fast i stolen.
"Tänk vilka platser du får besöka.
Du är på väg uppåt i världen.
Du får se fantastiska vyer.
Du får umgås med de framgångsrika som tar sig allra högst upp.
Du hamnar inte efter för du är snabb.
Du tar dig förbi allihop, och snart ligger du i ledningen."
Gå och kolla.
Vi har visst svalts halvvägs.
Är bakre luftslussen fortfarande fri?
-För tillfället. -Bra.
Jag överger dig inte här för att smältas. Det måste gå att få ut skeppet härifrån.
Jag kommer kanske inte att kunna ge mig av.
Judy?
Oavsett vad du planerar är det väldigt imponerande.
Det involverar en skalle, men tänk om nåt går fel?
-Då skyddar roboten mig. -Tänk om nåt händer honom?
Vi kan inte lämna det här stället eller nå Alfa Centauri utan honom.
Jag vet det.
Jag menar inte att du inte ska slåss mot SAR,
men om du verkligen vill hjälpa dina föräldrar bör du ta hand om dem först.
Förresten, vill du inte se hur det är på Alfa Centauri?
Hur tror du det blir för dig på kolonin? Tror du att dina problem bara försvinner?
Vet du vad mitt problem är?
Människor. De tar inte fram mina bästa egenskaper.
På Alfa Centauri antar jag att det finns en plats långt borta från alla.
Den har nog en magnifik utsikt, man ser miltals åt alla håll.
Det förtjänar dina föräldrar.
Till och med dina systrar, lite grann.
Men ingen förtjänar det mer än du.
Behöver du ta en paus?
Precis när mina armar har domnat helt och hållet? Inte en chans.
Fara.
Varning. Backupkraft för nödläge.
Attans!
Förbannat också!
Säg till när den är av.
Den är fortfarande på.
-Nu då? -Nej.
-Nu? -Inte ännu.
Men nu, då?
Vad i…
Så där. Allt är avstängt.
Jag såg en mysko inspelning på monitorn. Det såg ut som en gammal inspelning.
Jaså?
Jag tar hårddisken. Vi tittar på den senare. Kom nu.
Hur fort tar de sig hit?
På tio till femton minuter, med tanke på hur de söker och hur fort de rör sig.
Jaså? Mamma var väl den enda som klarade komplicerad huvudräkning?
Jag livnärde mig på den sortens matematik förr.
Jag har hittat lösningen. Saliven består till hög del av hydrokinon.
Berätta mer.
Den är som en orm. Den sväljer bytet helt. I det här fallet är det Jupiter.
Jag studerade bombarderbaggen som självvalt ämne.
Äter en orm den frigör den kemiska föreningar från benen.
En reaktion uppstår i rovdjurets mage.
Jag gissar att ett ämne är hydrokinon, men vilket är det andra?
Helt vanlig väteperoxid. Och jag har litervis på sjukavdelningen.
Tillsammans orsakar de kräkningar.
I en orm, på jorden. Vi är inuti Gud vet vad.
Är inte allt gjort av stjärndamm? Jag hämtar grejorna.
-Har du hittat den än? -Snart.
Enligt Penny vill du bli läkare när du blir stor.
Penny vet inte vad hon pratar om. Hon är sex.
Att vara läkare är ett ädelt yrke.
-Jag hittade den. -Hur många månar ser du?
-Io, Europa, Ganymedes och…
Du vet vilken det är.
-Callisto. -Perfekt.
Man kan faktiskt vara läkare i rymden.
Om det är det du vill.
För att du är Judy Robinson, och du klarar allt.
Du är Judy Robinson. Du klarar det här. Du klarar allt.
Jag har en viktig fråga till dig.
Okej.
Den rör Vijay och Liam.
-Vilka då? -Pappa? Verkligen?
Vijay? Victors son.
Javisst. Och Liam?
Du känner honom inte, men vi var skeppsbrutna ihop i ett år…
-Vill du prata om det här nu? -Pappa, det är viktigt för mig.
Okej. Jag lyssnar.
Jag slits mellan dem båda.
Jag försöker komma på vem som är den rätta.
Den rätta för vad? Att vara din pojkvän?
Ingen säger så längre. Men i princip, ja.
Du vet, Vijay…
Han är så himla snäll. Han bryr sig om alla.
Den egenskapen är svår att hitta.
Ja, men Liam utstrålar styrka.
Han skulle kunna ta emot mig om jag föll av en klippa. Vilket han gjorde.
Tja, alltså…
Den sortens tillit är svår att hitta. Alltså…
-Han kanske är den rätta. -Ja.
-Jag vet vad du håller på med. -Vad menar du?
Du spelar Finns i sjön medan vårt rymdskepp kraschar.
Så att jag tänker på annat. Så gjorde jag när du var rädd.
Som jag är nu.
När jag är med dig är jag aldrig rädd.
Vi har nog använt nio till fjorton av våra tio till femton minuter.
Vi måste iväg. Nu.
Hur snabbt kommer vi att kräkas upp?
Ganska snabbt. Om jag bara kunde…
-Är allt okej? -Det är inget.
Huden är väldigt seg.
-Skadade du dig i kraschen? -Jag fick en axelfraktur.
Judy!
-Varför sa du inget? -För att jag klarar av det.
När började du dölja saker för mig?
Hela tiden. Jag är ju dottern som du inte behöver oroa dig för.
-Jag oroar mig visst för dig! -Varför skulle du göra det?
Jag är ju den du vill sitta fast med i en nödsituation.
Jag är det perfekta barnet!
Jag förväntade mig aldrig att du skulle vara perfekt.
Verkligen? Gjorde du inte det?
Jag ville att du skulle leva upp till din potential.
Jag försökte bara leva upp till dig.
Judy.
Vet du varför jag inte förstod varför allt var svårt?
För att jag försökte leva upp till en dröm som jag inte förstod.
Du ville bli astronaut, mamma. Jag fick det från dig.
Det insåg jag aldrig.
Jag vet.
Du måste härifrån. Gå ut genom den bakre luftslussen.
Nej, vi gör det tillsammans. Du lämnade inte mig.
Jag lämnar inte dig. Vi gör det här tillsammans.
Den är för liten.
Lådan höll Penny och Smith vid liv i rymden. Den klarar nog splitter.
Just det.
Vi behöver nåt så att den kräks upp oss. Stolens drivkraft borde räcka.
VARNING
Är du säker?
Jag är din dotter. Jag är säker. På tre.
Ett, två, tre.
Det var så här allt började.
Bara du och jag.
Jag kollade aldrig bränsletankarna. Jag borde nog göra det.
Varför vilar du inte en liten stund?
Jag hämtar en mitella från sjukavdelningen.
Tack, mamma.
Will, kom så ger vi oss av.
-Kom igen! Glöm bort skallen. -Jag når den nästan.
Hörde du det där? Nåt är på väg hit.
Will, skynda dig! Vi måste härifrån!
Jag har den. Nej!
Roboten!
Ja!
Fler än jag gillar visst dramatiska entréer.
-Hallå, Will! -Hej.
-Behöver du hjälp att komma ner? -Nej, det går bra.
Tack.
Hördu, är du skadad?
Han behövde opereras. Som på medeltiden. Mycket sågande.
Ska vi bara snacka om vad alla har gjort? Hur blir det med SAR och hans vänner?
Vi kom undan honom för ögonblicket. Nu letar vi reda på resten av familjen.
-Will? Kom nu. -Jag kommer, pappa.
Ja… Hej.
Du skrämde visst iväg honom.
Nu sticker vi härifrån.
Den här gången bär jag dig.
Undertexter: Mats Nilsson