PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
PAŘÍŽ 1982
A pak až k…
Připraven?
Připraven.
DAKARSKÁ RALLYE
Děkuji.
Paní premiérko.
Premiérko, když jste nastoupila, tvrdila jste, že země nesmí upadat
a že ji dáte do pořádku.
Teď, téměř o tři roky později, máme 12procentní inflaci,
tři miliony nezaměstnaných a občanské nepokoje ve velkých městech.
Je to tak.
On ale neexistuje žádný kouzelný systém,
ve kterém byste jen stiskla pár tlačítek, pootočila knoflíky
a všechno by bylo zase v pořádku.
Jistěže bych ráda snížila úrokové sazby…
- Paní premiérko, jste v pořádku? - Naprosto, díky.
Jenže k tomu musíme nejprve snížit míru inflace,
což předpokládá omezení veřejných výdajů.
Osobně bych velice ráda přitvrdila,
ale mohu jednat jen tak rychle, jak mi parlament a lidé dovolí.
Moc se omlouvám.
To nemusíte.
- To je tak neprofesionální! - Vůbec ne.
Už jen ten fakt, že první premiér,
který se v této místnosti sesypal, je žena.
Rozhodně nejste první premiér, který se tady sesypal.
Za ta léta už tato místnost stihla být kanceláří, přijímacím salonkem,
zpovědnicí i psychologickou poradnou.
Dokonce máme i kapesníčky.
Nebo brandy?
Whiskey, jestli máte.
Díky.
Je to kvůli synovi Markovi.
Vy máte dvě děti, viďte?
Ano, dvojčata.
Marka a Carol.
Je jim 28 let.
A můj oblíbenec Mark,
velmi výjimečné dítě,
syn, o jakém by snila každá matka,
se ztratil.
Ztratil?
Závodí v automobilové rallye Paříž-Dakar.
Projel se svým týmem celou Francií,
pak přejeli do Alžírska a dorazili až na Saharu.
- Že ty nevíš, kde jsme? - To víš, že vím. Úplně přesně.
My jsme…
dvacet tři kilometrů východně,
ne, západně od Reggarnay.
Reggane.
- Zabloudili jsme. - Nezabloudili.
Vím přesně, co dělám.
Naposledy je viděli před dvěma dny
na kontrolním stanovišti v nějaké alžírské vesnici.
Od té doby nic.
Dnes je to pět dní,
co byl Mark Thatcher se svým týmem spatřen naposledy.
Oblast v poušti, kde se ztratili, začaly prohledávat helikoptéry.
Ale tak velká…
Premiérka mi o svém synovi řekla zajímavou věc.
Něco o jeho orientačním smyslu?
Popsala ho jako své oblíbené dítě.
To má být zajímavé?
Zajímavé je, jak to řekla. Na rovinu, bez rozmyslu.
Kdo takovou věc udělá?
Kdo přizná, že má jedno dítě radši? Navíc z dvojčat.
- Každý upřímný rodič. - Cože?
Každý upřímný rodič by přiznal, že má oblíbence.
Kdo je ten náš?
Můj, nebo tvůj?
Je v tom rozdíl?
- Řekl bych, že jo. - Fajn, tak začni.
Anna.
To bylo až děsivě rychlé.
- Nad čím přemýšlet? - Philipe!
- A tvůj oblíbenec je… - Já nevím.
- Lhářko! - Opravdu! Já vážně nevím.
Někdy je zarážející, jak málo se znáš.
Já bych řekla, že je to přednost.
Každý ví, kdo je ten tvůj.
- Vážně? - Ano.
Kdo teda?
Tak mluv.
Philipe!
Nemůžeš jen tak odejít!
Schválně.
Philipe!
Markovy schopnosti budily obavy už dříve.
Ptali se ho, zda se o něj matka nebojí.
Každá matka se bojí o svého syna.
Je těžké překonat mateřský instinkt. Matky mají sklon vyšilovat.
OBLÍBENCI
JIŽNÍ GEORGIE
ÚZEMÍ FALKLANDSKÝCH OSTROVŮ, JIŽNÍ ATLANTIK
- Značka 24. - Značka 24.
800.
Dejte to pod plachtu.
FALKLANDY PATŘÍ ARGENTINĚ
NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN
STANICE LEITH BRITSKÝ ANTARKTICKÝ VÝZKUM
Co to děláte?
Toto je britské zámořské teritorium a vy jste tu nelegálně.
Vy a vaši kolegové odsud musíte okamžitě odplout
a sundat tu argentinskou vlajku.
To vy jste tu nelegálně!
Sundejte tu vlajku, prosím.
A okamžitě nastupte na loď. No tak.
Chce, abychom na našem území sundávali naši vlajku.
Musíme to nahlásit guvernérovi Falklandských ostrovů.
- Vaše Veličenstvo. - Martine.
Domluvte mi prosím schůzku se všemi čtyřmi dětmi.
- Madam? - V soukromí. S každým zvlášť.
Jistě. V nějakém konkrétním pořadí?
To není nutné.
Důležité je, aby nezjistili, že se sejdu i s těmi ostatními.
Ano, madam.
Martine.
Připravte mi ke každému z nich i soupis jejich koníčků, zálib a podobně.
Dobře.
Nechci vypadat neinformovaně.
Nebo lhostejně nebo… odměřeně.
Jistě, madam.
Máme povzbudivou novinu.
Švýcarský závodník jménem Michel Bosi
včera Marka a jeho spolujezdkyni zahlédl.
- Živé? - Ano, živé.
Lord Carrington a Ministerstvo zahraničí zaslali žádost na švýcarskou ambasádu,
zda by se mohli s Bosim spojit a získat další informace, ale…
Ale?
Bez úspěchu.
Výborně.
Nenajdou ani závodníky, co se neztratili.
Budu se tam muset vydat sám.
Poslední věc, paní premiérko.
Máme menší nepříjemnost v jižním Atlantiku.
Guvernér Falklandských ostrovů, Rex Hunt,
požádal o vyslání ledoborce HMS Endurance
z Port Stanley na ostrov Jižní Georgie,
aby odtamtud vykázal skupinu dělníků pracujících v kovošrotu.
HMS Endurance je právě teď v Port Stanley
a mohla by s sebou tím pádem vzít i divizi námořní pěchoty,
čímž by nad těmi vzpurnými dělníky získali početní převahu.
Zmizte.
Předám to ministru zahraničí.
Vyprovodím vás.
Dejte jí trochu času.
Nemůžu za to, že je takový provoz.
Já vím, že má moc práce. To já taky.
Uhněte.
Ach jo!
Taková nechutně vlezlá panovačnost. Proč se všichni chovají tak povýšenecky?
- Nemůžu za to, že jsou objížďky. - Moc ráda tě vidím.
Mami.
Tak co se děje?
S tím obědem ve dvou jsi mě pěkně vyplašila.
Nemáš žádné špatné zprávy, že ne? Nechceš mi doufám sebrat apanáž.
Ano, všech dvacet tisíc liber.
Přestaň.
Pro studenta je to docela dost peněz.
Většina toho jde na administrativní výdaje.
Na ty jde 800 liber. Ověřovala jsem si to.
Pořád ti tedy zůstává pěkná sumička.
Všechno ukládám do fondu. Buď bez obav.
Co je k obědu?
Počkej, budu hádat.
Pošírovaný losos.
Ano.
Nádhera!
Vsadil jsem se cestou s ochrankou, že bude pošírovaný losos.
Tady je totiž vždycky pošírovaný losos.
Divím se, že nám ještě nenarostly ploutve a žábry.
Takže jsi předseda školy?
Patron. Říkal jsem, že v Gordonstounu je patron.
Ano, promiň.
A co ses o sobě díky té funkci dozvěděl?
Cože?
Znáš ten aforismus:
„Člověk pozná sám sebe až v ohrožení života
nebo když se dostane k moci.“
Objevil jsem v sobě latentního policajta.
- To neříkej. - Proč?
Disciplína je důležitá.
A mně se zalíbilo ji vymáhat.
Jednoho člověka jsem nechal vykázat.
- Kam ho vykázali? - Domů.
Za kouření.
Nehrozilo to náhodou i tobě?
Málem jo, ale byl jsem chytrý a vyvázl jsem.
- Není to trochu nefér? - To je život, mami.
Zrovna tebe si život docela hýčká.
To jo.
Ale taky mi háže klacky pod nohy.
Asi by mě šikanovali, i kdybych byl normální Eddie Windsor,
ale jako princ Edward, třetí následník trůnu…
Kdo tě šikanuje?
Skoro všichni.
Jak?
To nechtěj ani vědět.
Chci.
Tak jo.
Kvůli rovnátkům mi říkají „Čelisti“.
Mrskají mi na zátylek sliny plastovými lžícemi.
Dali mi na židli vteřinové lepidlo.
Dali mi láhev bílého vína, ale byla v ní…
Co?
Moč.
Dokonce se namáhali ji vychladit.
Člověk až zírá, jak jsou vynalézaví.
Netvař se tak.
Jde mi kriket. Zase jsem v první jedenáctce.
A co studium?
Čeká tě maturita. Jak to jde?
- Četla jsem tvá hodnocení. - Nevěř všemu, co čteš.
- Kdybys potřeboval pomoc… - Neboj.
Znám v Cambridgi lidi z přijímacího. Oni to zařídí.
Nejsou to blázni.
Pro ně je to taky plus.
Člen královské rodiny na Jesus College?
Jen počkej, jak jim vyletí poptávka.
To není zrovna hezký přístup.
Ale je to pravda, ne?
Jako s mariňáky, londýnskou City nebo s čímkoliv jiným.
Všude mě budou chtít.
Čekáš snad, že jim budu říkat ne?
Přece bychom z toho, kdo jsme, měli i něco mít.
Z toho, co pro tuto zemi děláme.
Ohledně pátrání po Marku Thatcherovi, Anne-Charlotte Verneyové
a jejich mechanikovi dnes nemáme nic nového.
Klesá naděje, že by dnes byli někde spatřeni.
Takto vypadá prohledávaná oblast na mapě.
Takto vypadají některá místa ve skutečnosti.
Kromě francouzského letectva pátrají po Markovi i dvě helikoptéry,
tři pouštní terénní vozy a letadlo s proskleným dnem kokpitu.
To byl táta. Právě bezpečně přistál v Alžíru.
Díky.
Dobrá zpráva je, že s pomocí organizátorů závodu
se nám podařilo zúžit oblast pátrání jen na tu část Sahary,
jež se nachází mezi Tamanrassetem v Alžírsku
a Tessalitem v severním Mali.
Špatná zpráva je, že to stále znamená,
že musíme prohledat nějakých 340 000 kilometrů čtverečních.
Můžete mi to prosím k něčemu přirovnat?
To je víc než celé Spojené království.
Teď ne.
Promiňte, ministr zahraničí naléhal.
O co jde, Charlesi?
Jde o tu situaci na Falklandách.
HMS Endurance míří s divizí námořní pěchoty k Jižní Georgii,
- jestli si vzpomínáte… - Ano, vykázat dělníky s kovošrotem.
Argentinská junta zareagovala vysláním vlastní hlídkové lodi
a dvou raketových korvet.
S jakým odůvodněním?
Aby ochránili své občany.
Kteří porušují zákon nedovoleným vniknutím.
Ministr zahraničí vás žádá o podporu navrhovaného řešení.
A to je?
Odklonit HMS Endurance,
abychom se vyhnuli zbytečnému konfliktu s Argentinou,
a vyřešit situaci diplomatickou cestou.
Jinými slovy nedělat nic?
Ano.
A věřit, že bude všechno v pořádku.
Jak může být všechno v pořádku, když nebudeme dělat nic?
Jak to k čertu může dopadnout dobře, když nebudeme dělat nic?
Naši lidé, daleko od domova,
jsou v ohrožení života, Charlesi!
Naši vlastní lidé!
Musíme něco dělat!
A teď mě omluvte.
Musím řešit svého syna.
Ano, paní premiérko.
Děkuji.
- Tudy, madam. - Díky.
Ano, dobře. Velmi pohodlné, díky.
- Díky moc. Ahoj, zlato. - Ahoj.
Bohužel nemám moc času.
Ano, říkali mi.
- Vyrazíme rovnou? - Ano, jen se převléknu.
Má pršet. Určitě chceš jet?
- Určitě. Dobré odpoledne, Alane. - I vám, madam.
- Jak se máme? - Dobře.
Vypadá velmi dobře. Pozdravím ostatní.
Dobré odpoledne. Jak se máš?
Vyrazíme na projížďku? Ano?
Co tady? Je tu trochu mokro.
Ne, to je dobré.
Není tohle ráj?
- Když to říkáš. - Říkám.
Schovaná na venkově, jen déšť a bláto a koně a psi,
děti, soukromí.
Závidím ti.
Není to až takový ráj, jak si představuješ.
Zaprvé tu žádné soukromí není. Jsou všude, kam se pohnu.
- Kdo? - Novináři.
Fotografové, co na mě mají spadeno.
- Parchanti. - No, jestli jim říkáš takhle…
Poslala jsem je k šípku.
Jednou.
Můžeš mi to mít za zlé?
Jsou na mě neustále hnusní.
Víš, že jsem nerada v centru pozornosti. Netoužím po uznání, pozornosti ani vděku.
Ale jsem jenom člověk. I já potřebuju poplácat po rameni.
To znám.
Není to snadné.
Makat v horku a špíně v zemi třetího světa,
dělat skutečnou práci pro skutečnou charitu.
Zmínily se někdy noviny o tomhle?
Poděkoval mi někdo? Ani omylem.
Zatímco ona na sebe hodí hezké šaty a hned je na předních stránkách.
A všichni omdlévají, jak je úžasná.
Kdo?
Ona.
Diana.
Jediná další mladá žena v rodině. Všichni mě s ní porovnávají.
Ona půvabná, já oplácaná.
Ona usměvavá, já zamračená.
Ona okouzlující, já děsná.
A ty neustálé otázky na moje manželství.
Na Marka.
Jak se má Mark?
Přesně tyhle. „Jak se má Mark?“ Mark je v pořádku!
Já jsem v pořádku. Děti jsou v pořádku.
To ráda slyším.
Šíří se totiž nějaké drby.
Ty přece drby neposloucháš.
Taky jsem se sešla s velitelem Trestrailem.
- S kým? - Šéfem královské policejní ochranky.
Cítil povinnost zmínit, že kolují zvěsti o seržantu Crossovi a o tom, že máte…
intimní vztah.
A s přihlédnutím k těmto fámám vydal Scotland Yard doporučení,
aby byl převelen na služebnu do Croydonu.
Tohle…
mi nedělej.
To nemůžeš. On je to jediné, co mě těší.
- Můžeš se těšit z tolika věcí! - Ty nefungují.
Budou, když budeš trpělivá.
To je ono? To jsi mi chtěla říct?
„Zatni zuby, vydrž, vytrvej“?
Tohle obvykle pomine, když jsi trpělivá a počkáš.
Dřív se mi líbilo, když mě nazývali potížistkou.
Bavilo mě lidi děsit, protože jsem to mohla ovládat.
Ale poslední dobou…
jsem vyděšená spíš já.
Začínám mít pocit, že se to otočilo a tou ovládanou jsem já.
Necítím jen vztek, ale taky…
chuť se na to vykašlat...
Nejradši bych všechno roztřískala.
To časem taky přejde.
To je vše?
Nedělat nic je tvoje univerzální řešení?
Musím jet.
Promiň, nechci tě zdržovat. Máš moc práce.
- Trefíš zpátky? - Ano.
Marka Thatchera a jeho francouzskou spolujezdkyni
objevil dnes ráno alžírský pátrací letoun C-130
jen pár kilometrů od hranic s Mali.
Když pilot přistál na základně záchranné mise,
padl mu pan Denis Thatcher, Markův otec, kolem krku.
Hned potom tuto skvělou zprávu zavolal předsedkyni vlády do Londýna.
Mám obrovskou radost, že mohu potvrdit úžasnou novinu
o úspěchu naší záchranné mise.
Je mi jasné,
že mě primárně všichni vnímáte jako předsedkyni vlády.
Ale posledních několik dní velice jasně ukázalo,
že jsem především matkou.
Děkuji vám. Teď mě prosím omluvte.
Proč Mark Thatcher zvolil zrovna tuto cestu,
nám zůstává stále záhadou.
Tím, že se nedržel ověřených tras, mohl…
Musí se cítit dost hloupě.
Podle mě je hlavně unavený a hladový.
No, premiérce se každopádně uleví,
až se se svým oblíbencem zase shledá.
Už jsi přišla na to, kdo je ten tvůj?
Zjevně si chtěl zkrátit cestu přes poušť.
Byl to ovšem jeho první závod a neměl dostatek zkušeností.
Rozhodně jsem neměl strach o život. To ostatní byli až moc existenciální.
No jistě, drahoušku. Jsou to Francouzi.
Přesně. Já byl v pohodě, bral jsem to jako takové prázdniny v poušti.
- Dokonce jsem přečetl knížku. - To je hezké, zlato.
- Co je to? - Tvoje oblíbené párky v těstíčku.
To vidím, mami, ale kde je šťáva?
Ach, omlouvám se.
Každopádně když nás konečně našli,
spustila se pěkná mela. Netušil jsem, že jsme celebrity.
- Na obálkách světových novin. - Byli jste celebrity.
Tak bych to asi nenazvala.
Psali samé nesmysly.
„Syn premiérky ztracen v poušti.“ My jsme se přece neztratili.
Věděl jsem, kde jsme. Jen ostatní to nevěděli.
To byl ten problém. To vy jste ztratili nás.
Byli jste mimo kurz. Skoro 50 kilometrů.
To není tak jednoduchý, Carol. Jde o to, mít vlastní cestu.
Ta řidička zrovna nejásala, když ji odváželi s úpalem.
Víš, Carol, ona je trošku herečka.
No jistě. Je to žena.
- Přesně. - Podej víno.
To je skvělý.
Každopádně hned jak nás našli, tak mi táta vynadal!
Cože?
Proč jsi to dělal?
Měl jsem pocit, že mohl záchranářům projevit víc vděku.
Proč?
Byla to jejich práce.
Za co by jim měl být vděčný?
Musel čekat celý týden.
Celá ta pátrací a záchranná operace byla naprostá fraška.
Co čekáš od beduínů?
Omluvte mě. Jdu si dolít.
- Nepotřebuješ sůl, zlato? - Ne, to je dobrý.
Musíš uznat, že je to k nevydržení.
To jsou matky a synové. Tak to prostě je.
Díky bohu, že jsou i otcové a dcery.
- Ty tam nejdeš? - Proč bych měl?
Za mnou nepřišli.
My jsme v této show jen takový komparz, moje milá.
Přines víno, Carol.
Neumíš si představit ten pocit, moct si pak dát v hotelu drink.
Promiňte, že ruším, paní premiérko.
Poslední zprávy od rozvědky v Buenos Aires naznačují,
že s ohledem na neutěšenou domácí situaci hrozí,
že vojenská junta půjde do rizika a přikročí k útoku na Falklandy,
čímž může Argentincům kápnout do noty.
- Ať se u mě ministr zahraničí zastaví. - Je v Bruselu.
- Tak náčelník obranných sil. - Ten je na Zélandu.
Tak ministr obrany.
Ten je ve Spojených státech.
Pokud hrozí, že budeme napadeni,
pak nedovedu pochopit, jak je možné, že to nikoho nevzrušuje.
Řekněte ministru zahraničí, náčelníkovi štábu a ministru obrany,
že je chci mít zítra nastoupené v kanceláři.
Ano, premiérko.
Námořní helikoptéra 479 potvrzuje nízký přelet východním směrem
v nadmořské výšce do 150 metrů, tlak 1013 hPa.
Chci udělat dramatické entrée.
Přílet helikoptérou podle tebe nestačí?
Takže navrhujete sejít se tam? Na oběd?
Kolem čtvrté?
Proboha.
Nechte to na mně.
Říkám, nechte to na mně.
Princ Andrew, Veličenstvo.
Vaše Veličenstvo.
- Mami. - Jak ti to prošlo?
Ten vrtulník?
Řekl jsem jim pravdu.
Že musím k vrchnímu veliteli ozbrojených sil ve věci státního významu.
Oběd matky se synem má jen těžko státní význam.
Jsi královna a já druhý následník trůnu.
- I naše upšouknutí má státní význam. - Přestaň!
Je to tak!
A čirou náhodou mám pár věcí, které s tebou chci probrat.
- Zaprvé můj titul. - Jaký titul?
Ten, co mi udělíš, až se ožením.
To jsem zatím nepromýšlela.
Netušila jsem, že uvažuješ o svatbě.
Neuvažuju.
Aspoň ne vážně.
I když ta poslední je fakt kus.
- No jo, mladá, vnadná americká herečka. - Jo!
Nevím, které z těch slov mě deptá víc.
Novinám nevěř.
A čemu mám věřit, když mi ji ani nepřivedeš ukázat?
Z filmů ji budu znát asi těžko.
Myslíš?
Ty jsi neviděla film Emily procitá?
Ne. Měla bych?
Možná by se ti líbil, i když je to eroťák.
- Andrew! - Podle mě totiž vůbec eroťák není.
Je to příběh z dvacátých let.
Vypráví o sedmnáctileté citlivé dívce jménem Koo.
Sedmnáctileté? Tak to mi stačí.
Nebuď tak prudérní.
Je to o tom, jak se vrátí z dívčí školy ve Švýcarsku
do matčina venkovského domu v Anglii.
- Víš, že použili Wilton? - Dům Herbertů?
- Jo, natáčeli to tam. - Ten je krásný.
Tvůj děda tam chodíval střílet.
No každopádně tam potká několik postarších perverzních zvrhlíků,
kteří tuhle mladou a bezbrannou Emily svedou
a uvedou ji do světa smyslných radovánek.
Máš pravdu, to nezní vůbec eroticky. Bylo to vůbec legální?
Koho to zajímá?
Možná se budeš divit, ale mě ano.
Je to přece umění.
A to neodmyslitelně patří k budoucí vévodkyni z…
Yorku.
- Z Yorku? - Ano, z Yorku. Teď mě to napadlo.
Ten obvykle přechází na druhého dědice trůnu
a má řadu vojenských asociací.
- Jako v té říkačce o starém vévodovi z… - Přesně.
Nestali se dva poslední vévodové z Yorku králi?
Ano, protože jejich starší bratři zemřeli nebo abdikovali.
Tobě by Charlesova smrt nestačila, musel bys zabít i jeho případné syny.
Jako jiný vévoda z Yorku, Richard III.
Ano! Jsi chytrý.
Ten losos je výborný.
Viď?
Když už jsme u vojenských asociací, chci s tebou probrat ještě jednu věc.
Když je člověk členem frontové jednotky jako já,
dost pozorně sleduje aktuální dění.
Mluví se o tom, že se to na Falklandách jen tak neuklidní.
A…
nechci, abys mi prozrazovala, co probíráte na setkáních s premiérkou…
To ani nemůžu.
Chtěl jsem jen říct,
že kdyby se to nějak vyhrotilo, chci tam jet.
A chci mít jistotu, že mi Koruna nebude v mé vojenské službě bránit.
To rozhodně ne.
Skvěle.
V naší rodině se boji nevyhýbáme. Nejsme něco víc než ostatní.
To říkám lidem celý život.
Madam, volal osobní tajemník prince z Walesu
a ptal se, zda by se zítřejší setkání mohlo přesunout
do princova nového domu do Highgrove v Gloucestershiru.
A stíháme to?
Ano, při nejhorším vás můžeme večer odvézt do Londýna.
- Dobrá. Proč ne. - Madam.
Díky.
Námořní radiokomunikace nabrala na intenzitě.
Vládní komunikační ústředí zaznamenalo nezvyklou letovou aktivitu.
Vypadá to, že argentinská vojska jsou na cestě na Falklandské ostrovy
a zjevně mají v úmyslu podniknout invazi.
Pak je musíme urputně bránit.
Cítím povinnost zmínit, paní premiérko, že diplomatické kanály jsou dál otevřeny.
Diplomatická cesta se uzavřela
vyvěšením argentinské vlajky na britské půdě.
Souhlasím.
Naše ozbrojené síly mohou být u ostrovů do 48 hodin.
To je absurdní.
- Proč? - Je to odsud 13 000 kilometrů.
Plavidlům to potrvá tři týdny.
- To už budou Falklandy patřit Argentině. - Tak je dobudeme znovu.
To je nemožné.
Je to nemožné, admirále?
Myslíte, že by to šlo?
Šlo, paní premiérko.
Pak musíme.
Ale ty náklady…
Posílat 30 000 vojáků do jižního Atlantiku v době recese,
kdy máme nízkou průmyslovou výrobu a extrémní nezaměstnanost…
Musíme brát v úvahu i veřejné mínění. Toto vedení…
Tato vláda je v současnosti…
Pokračujte, Geoffrey.
Jen to řekněte.
Neoblíbená. Nepopulární.
Zbytečnou válku, na kterou nemáme, nemůžeme přežít.
A já tvrdím, že nepřežijeme, když do ní nepůjdeme.
Admirále, přijdete za mnou nahoru do bytu, abychom to mohli probrat?
Řekněme za půl hodiny.
- A přiveďte i náčelníky štábů. - Jistě.
Dobře, že jsi tady.
Potřebuju pomoc.
Musíme připravit večeři pro náčelníky štábů.
Chci s tebou mluvit.
Teď ne, zlato.
- Proč Markovi tak okatě straníš? - Cože?
Máš dvojčata, ale jedno z nich jasně upřednostňuješ.
To není pravda, Carol.
Je to nepopiratelná a bolestná pravda.
Chtěla jsem ti říct,
že jen proto, že jsi měla těžký vztah s matkou…
Já na to teď vážně nemám čas.
Nenechávej si tím narušovat vztahy s ostatními ženami.
Především s vlastní dcerou.
Ty si umíš vybrat chvíli.
Mám práci. Za pár minut přijdou náčelníci štábů.
Tak mi jednu z těch minut věnuj.
Ignoruješ mě.
Přehlížíš mě.
A straníš Markovi.
Protože je silnější.
Tak jako byl můj otec.
Ano.
Máš pravdu.
Bojovala jsem se svou matkou, ale nebylo to kvůli tomu, že byla žena.
Bylo to kvůli její slabosti.
Příčilo se mi, jak se spokojila s tím, že je jen obyčejná žena v domácnosti.
Protože ji její muž vždycky tak bral.
To není pravda!
Tvůj dědeček, můj otec, se k ženám choval úžasně.
Úžasně.
Povzbuzoval mě. Učil mě.
Udělal ze mě to, čím jsem.
Byl odhodlaný ve mě probudit nekonečné ambice.
A měl snahu i s tvou babičkou.
Jenže když je někdo myšlenkově omezený,
má také omezené možnosti toho, co může dokázat.
Naše fregaty jsou vybaveny střelami Sea Wolf,
mají početnou brigádu a výsadkovou jednotku.
Děkuji, drahoušku.
Mohu?
Říkejte, kolik chcete.
To je pěkný kousek.
Nabídněte si prosím i hrášek a mrkev.
Výborně. Můžeme ještě přidat přílohový salát a sklenici ovocné šťávy?
Vím, že se necítíš dobře.
Ale nezapomínej, že to není jen tvoje tchýně.
Je to taky tvoje královna!
Diano!
Diano.
Ano, vyprávěj nám pohádku o princezně. Ano, prosím.
Dobrá.
Budu vám vyprávět příběh. Ale jen…
Bože, to je ubohé.
…když mi Gabriel zahraje
a Pacík bude na něco myslet.
Dobrá. Na co mám myslet?
Mysli na krásnou vodní princeznu se stříbrnou korunkou.
Beze všeho.
- Děkuji. - Mami.
Máš to tu krásné.
- Jsem rád, že jsi přijela. - Jen ty?
Ano. Diana je v posteli.
Má teď náročné období.
Chudinka. Já měla štěstí. Těhotenství jsem snášela dobře.
Ano, vy dvě jste velmi rozdílné.
- Začneme venku? - Můžeme.
Díky.
Kolik tady máš lidí?
Možná to vypadá, že hodně, ale začínáme úplně od nuly.
To mě na tom lákalo asi nejvíc. Tabula rasa. Nový začátek.
Vím, co znamená „tabula rasa“.
Páni, poslouchej.
Žádný hmyz. Žádní ptáci.
Je to strašné.
Děsivé, morbidní ticho.
Hmyz sem nemá proč létat, proto tamhle zřídím divokou zahradou,
tady okrasnou,
tamhle užitkovou a tam zahradu se slunečními hodinami.
Když se člověk pouští do podobného projektu,
měl by mít jasný záměr.
Nějakou centrální ideu, která ti určuje směr.
Jaká je ta tvoje?
Chci, aby ten dům, pozemek i zahrada odrážely,
kdo skutečně jsem a jaký jsem.
Takže hlavní idea jsi ty.
Všechno se bude pěstovat organicky. Žádné chemikálie ani pesticidy.
Nebudou tu žádné rovné linie,
žádné zastřihávání, nic uhlazeného nebo uniformního.
Zavládne tu divoká nekonvenčnost.
A takový jsi?
Takový je každý, kdo se o něco zajímá.
Nač ctít pravidla? Nač být konvenční?
Tebe neštve, když zahradníci všechno přesně lajnují?
V přírodě přece žádné rovné linie nejsou.
Ten bazén asi nějaké mít bude.
Ano, ale to je bazén.
Tamhle bude tenisový kurt? Ten taky nevypadá moc organicky.
- Mami. - Promiň. Líbí se mi to.
To jsem rád.
Cítím, že tu můžu být šťastný.
Něco to ve mně probouzí.
Je to takové moje malé Šangri-La nebo Xanadu.
„Potůčky vinuly se v zahradách,
v nichž kadidlový strom kvet omamně,
a les jak kopce starý se tam táh,
stín kolem teček slunné zeleně.“
Vistárie už se probouzejí.
Už kvetou.
Pojďme, jestli bude i oběd. Mám být do šesti v Londýně.
Samozřejmě.
Upřímně vůbec netuším, co jí je.
Je z venkova. Myslel jsem, že se jí tu bude líbit.
Požádal jsem ji, aby zařídila interiér.
Na pár týdnů ji to zabavilo.
Ale pak se zase stáhla.
Zamyká se v pokoji a celé hodiny jen kouká na televizi.
Je intelektuálně naprosto netečná.
Snažil jsem se jí přednášet o Shakespearovi a o poezii.
Rozšířit jí obzory.
Měli jsme tu skvělé hosty. Laurense van der Posta,
Erica Andersona, ředitele Etonu.
Ale ona nejeví žádný zájem.
Jen donekonečna opakuje, jak se jí stýská po Londýně.
Zřejmě to tam má ráda.
Zřejmě ji toto prostředí nevyhovuje.
Říkala jsem si, proč zrovna Gloucestershire.
Má výhodnou polohu. Je blízko letecké základny RAF,
blízko Cornwallu a Anna je coby kamenem dohodil.
Nejen Anna.
Údajně jen 15 minut jízdy.
S Camillou jezdíme lovit. Nic víc.
A voláme si.
Jak často?
Tak často, jak je třeba.
Častěji, když potřebuju rozptýlit.
Když potřebuješ rozptýlit?
Právě sis koupil dům snů, své Xanadu,
které si s regimentem pohůnků přetváříš k obrazu své duše,
zatímco tvoje mladá, krásná žena je těhotná, trápí se,
zamyká se v pokoji a odmítá vyjít ven.
Víš, jak nerada se vměšuju.
Nechci říkat dospělému muži, co má dělat.
Ale na tvém místě bych se míň starala o vlastní štěstí
a začala víc pečovat o blaho matky svého budoucího dítěte.
- Ahoj. - Ahoj.
Dostaly jsme zprávu. SOS. Všeho jsme nechaly.
Co se děje, drahoušku?
Panáka.
To je otázka, nebo rozkaz?
Spíš volání o pomoc.
Hned to bude.
Nechalas otevřená vrátka?
Ne pro to, co si myslíš.
Chtěla jsem s tebou mluvit.
O našich dětech.
Tak už máš jasno?
Po všech těch…
utajovaných obědech ve dvou?
Jak to víš?
Všichni mi volali.
Byli úplně vyvedení z míry a chtěli vědět, co se děje.
Došla jsem k závěru, že ten, kdo je tu ztracený, jsou naše děti,
ne syn premiérky.
Každé ve své poušti.
Anna není ztracená.
Její manželství ano.
Dobře. Edward není ztracený.
Nesouhlasím. Ten se zdá být úplně ztracený.
A šikanovaný a pomstychtivý.
Charles je ztracený, to připouštím.
Ale ten byl vždycky.
A Andrew…
Tvůj oblíbenec?
Byla jsem v šoku.
Jestli se nezmění…
jaké světlo to vrhá na nás rodiče?
Probrala jsem to s matkou.
S naší vědmou?
Co říkala?
Že se nesmím obviňovat.
Že jsem teď matkou celého národa.
Má pravdu.
Andrewa a Edwarda jsem chtěla já. Tys další děti nechtěl.
Chtěla jsem další dvě, abych si dokázala, že na to mám,
abych napravila staré chyby.
Hlavně s Charlesem.
Ty jsi chlap. Nepochopíš to.
Ale já si vzpomínám, že jsem nechtěla, aby to dělaly chůvy.
Co?
Koupání.
Když na to ale přišlo,
seděla jsem vzadu na židli.
Nevěděla jsem, jak ho…
Jak ho co?
Držet, dotýkat se ho.
Podívej se na mě.
Přestaň s těmi hloupostmi.
Jsi dobrá matka, to je jasné.
A děti už jsou dospělé.
Musí si svůj život vyřešit samy.
- Jestli ho vyřeší. - Určitě ano.
Dřív nebo později.
A…
ty se mezitím…
Drž poblíž, zůstaň naživu a dýchej.
Přesně tak.
Pro dobro nás všech.
Odpočiň si.
Dnes ráno přesně v 10:15
opustila HMS Invincible, vlajková loď naší flotily, své kotviště
a rozvážně vyplula z portsmouthského přístavu.
Tato operace, nelehký úkol britských námořních sil, právě začíná.
Na námořní základně se připravovali celou noc.
Portsmouth, přezdívaný Pompeje, je zaplaven blízkými těchto mužů.
Konečně odplouvá a mizí v oparu Solentské úžiny.
O půl hodiny později přišel na řadu Hermes,
plavidlo starší generace, jež možná budí větší hrůzu,
neboť má odhalenou veškerou výzbroj.
Lidé se rozloučili, jeden malý chlapec zasalutoval.
„Šťastnou cestu,“ volali.
A pak, o trochu tišeji:
„V pořádku se vraťte.“
Překlad titulků: Irena Křiváková