EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
- Be døtrene mine om å oppsøke meg. - Skal bli, ma'am.
Det er for tidlig, jenter. Jeg klarer det ikke.
- Jeg er ikke sterk nok. - Det er derfor du har to voksne døtre.
Som kan ta over for deg i slike situasjoner. Jeg kan gjøre det.
Takk for det, men det ville ikke gi mening.
Hvorfor ikke? Det er en tale om og for far. Jeg vil gjerne holde den.
Det er riktigere at jeg gjør det.
Du liker ikke å tale offentlig, i motsetning til meg.
- Og jeg var fars... - Hva da? Yndling?
- Vel, har du tenkt å nekte for det? - Faren deres hadde ingen yndling.
Han forgudet dere begge.
I nøyaktig samme grad, slik enhver god far ville gjort.
I så fall kan du bestemme, mamma, som familiens overhode.
Men hun er ikke familiens overhode. Det er det jeg som er.
Og jeg skal holde den talen.
- Ma'am. - Takk skal du ha.
For seks år siden overvar jeg den gripende talen som min far fremførte,
idet han avduket statuen av kong Georg den femte.
Jeg trodde ikke den gang at jeg, om så kort tid,
ville bli anmodet om å ta hans plass.
Men det er med stolthet at jeg i dag kan avduke denne ærverdige statuen.
Deres Høyhet...
Ma'am...
STOLTHET OG GLEDE
Vi har uttrykt vår bekymring en stund allerede.
Den siste tidens hendelser, verden over, har kun bidratt til å styrke inntrykket.
ANTI-BRITISKE OPPTØYER
Men å la dronningen gjennomføre sin forestående reise, slik klimaet er nå,
vil innebære å utsette monarken for en uakseptabelt høy risiko.
Så hva mener du at dronningen bør gjøre i stedet? Bli hjemme?
Som en følge av noe ubetydelig bråk, igangsatt av opposisjonelt rakkerpakk?
Hva slags signaler ville nå det sende ut? Dronningmakten viker ikke unna så lett!
Om Storbritannia hadde hatt for vane å vike unna,
hadde verden allerede måttet tåle fascisttyranniets undertrykkende vold,
og der ville aldri ha fantes noe imperium!
Så kunne jeg få foreslå at vi fullstendig unngår Gibraltar?
Dette er en løsning som jeg også er velvillig innstilt til.
Hun er ikke klar for noe av en slik skala; hun er ikke i stand til det ennå.
Spesielt ikke nå som så mange av våre selvstyrte stater forlanger uavhengighet.
- Vi må være ivaretagende overfor henne. - Eller nedlatende overfor henne!
- Det var ikke det jeg mente, sir. - Å, jo da, det var det.
Bermuda. Jamaica. Australia. Ceylon. Uganda.
Det vil bli meget varmt, Deres Majestet.
Med det for øye har vi gjort hyppig bruk av organza,
crêpe de chine og Shandong-silke.
Vi ønsket også å inkludere noe særegent for hvert sted på reisen,
så vi har sett oss ut buketter med lokale ville blomster,
hjemmehørende i de enkelte land De skal besøke.
Hvorpå vi vil foreslå en hvit organzakjole for Hennes Majestet ankomst til Sydney,
overstrødd med blekgule akasieblomster.
Hvor mange kjoler er det snakk om?
- Ett hundre. - Ett hundre...
- Og hatter? - Seksogtredve.
- Antall par sko? - Femti.
Er ikke dette litt overdrevent? Burde vi ikke moderere oss litt?
Jo, men dette ble fremsatt som et pålegg fra regjeringen.
Fra høyeste hold i regjeringen.
For å vise oss, og landet vårt, fra vår beste side. Fra vår absolutt beste side.
Hele opplegget er intet annet enn et absurd mimespill.
Jeg fatter ikke at ingen innser det.
Jeg vet ikke, jeg. De strutsefjærene kledde deg virkelig.
- Du burde gå oftere med slikt. - Rett i ryggen, takk.
For 20 år siden hadde vi innflytelse og kontroll over én femtedel av jordens folk.
Og se hvordan britenes stilling er nå, i India,
og Pakistan, Sør-Afrika, Irak, Jordan, Burma og Ceylon:
Samtlige er blitt uavhengige.
Men ingen vil ta det innover seg, eller ta konsekvensene av det...
I stedet sender de oss ut som et omreisende Samvelde-sirkus.
Som å gi en rusten gammel skranglekasse et nytt strøk maling,
for å gi inntrykk av at alt er som det skal være, men det er jo ikke det.
Rusten har begynt å fortære både motoren og karosseriet.
Skranglekassen er i ferd med å falle fra hverandre.
Men ingen ønsker å vedkjenne seg det.
Det er vår jobb, det er det vi representerer.
Det nye malingsstrøket.
Om antrekkene er råflotte nok, og tiaraene praktfulle nok,
og om hederstitlene er vanvittige nok og mytologiene ubegripelige nok,
må alt ennå være såre vel. Er vi ferdige snart?
Ikke riktig, sir.
Vi har allerede brukt fire timer på å prøve antrekk!
Uniformer, sir, ikke "antrekk".
Uniformer er noe man bærer i kamp. Dette er heller en kostymeprøve.
Kun en formalitet, Deres Majestet, for å bekrefte Deres midlertidige overtagelse
av rollen som stedfortredende regent, mens Hennes Majestet er ute på reise.
Det er så snilt av deg å holde frem med å ta vare på meg, selv som pensjonist.
Hvor mye av timeplanen gjenstår?
Vel, jeg har gått gjennom den sammen med major Adeane,
og vi forsøkte å kansellere så meget som mulig.
Møtene i Det kongelige råd vil imidlertid gå som planlagt,
på linje med en del innsettelser og militære inspeksjoner.
Kunne vi delegert noe av dette til prinsesse Margaret?
Hun har jo vært gjennom en vanskelig periode nylig.
Å få lov til å briljere litt ville kunne gjøre henne godt.
Få henne tilbake i gjenge igjen.
Dessuten skulle jeg gjerne forduftet til Skottland for en tid.
Og Margaret ville kunne vikariere for meg.
Kontoret ligger bortgjemt i en avsidesliggende del av ambassaden,
der ingen kan se eller finne meg.
- Så hva gjør du dagen lang? - Ikke noe som helst!
De kan ikke holde deg der uten å gi deg noe å gjøre.
På ingen måte. Jeg gjør ikke annet enn ingenting.
Har du i det minste kontoret for deg selv?
Nei, sersjant Hewitt er her også. Han kom nettopp inn.
- Kan han høre deg? - Å, ja da.
- Holder han øye med deg? - Å, ja da.
- Er det hensikten med sersjant Hewitt? - Den hele og fulle.
Nei, uff, så skrekkelig!
Det vil ikke vare evig.
Men slik føles det, må sies. To år!
Uten deg til å beskytte meg. Og rettlede meg.
Jeg synes å miste ankerfestet når du ikke er her.
Ja, men det var dette vi gikk med på å gjøre, for å hjelpe din søster.
Så skal vi kunne leve fritt.
Vel, det var det. Da drar jeg.
Da sees vi når du er tilbake fra din offisielle reise, om...
Treogtyve uker.
- Bare ring meg om du trenger noe, da. - Ja.
Men det vil du naturligvis ikke.
- Du trenger meg ikke lenger. - Klart jeg gjør!
Nei, det gjør du ikke. Det gjør ingen av dere.
Jeg har to voksne døtre som nå er aldeles i stand til å ta vare på seg selv.
- Hvem er det du skal bo hos? - Vyners-familien.
Oppe i Caithness, ved Northern Gate? På Dunnet Head-halvøyen?
- Milde himmel. Ute ved verdens ende! - Ja.
En anledning til å komme seg litt bort fra alt sammen.
- Og få tenkt skikkelig. - Over hva da?
Alt sammen.
Unngå å tenke altfor meget, eller altfor grundig. Det bare forkludrer ting.
Men du, jeg ordnet det slik at Margaret vikarierer for meg mens jeg er borte.
Som statsoverhode.
- Hvorfor? - Vel, noen er nødt til å gjøre det.
Folk skal ikke måtte bli slått til ridder av en statstjenestemann.
- Om du tror hun er klar for det... - Klar for hva?
Å se pen ut og plassere et sverd på skulderen til folk?
- Og holde taler, antar jeg? - Som vil bli skrevet for henne.
Og å dukke opp i tide!
Vi har folk som vil se til at hun gjør det.
Og at hun oppfører seg!
Hun vil klare seg fint.
Og du, om jeg får snakke helt fritt et lite øyeblikk?
- Ja, for all del. - Du må gi Margaret mer spillerom.
Litt mer plass til å briljere. For hun trenger å få briljere.
Og som den eldre søsteren
bør du kjenne deg trygg og sjenerøs nok til å respektere akkurat det.
Og det gjør jeg!
Gjør du?
Ned på kne!
- Er det virkelig nødvendig? - Selvsagt!
Jeg må være sikker på at jeg kan dette før du reiser din vei.
Greit nok.
Jeg håper du er stødig på hånden.
Du virker ualminnelig anspent. Er det dårlig samvittighet som plager deg?
- Hvorfor bør jeg ha dårlig samvittighet? - Tenk etter.
- Om du mener Peters utplassering... - Forvisning.
Det skjedde etter råd fra regjeringen.
Via din håndlanger, Tommy Lascelles.
- Du, den kjente jeg. - Sier du det?
- Ja. Og du skal bruke den flate siden. - Å, beklager.
- Hvordan går det med ham? - Peter? Han kommer seg gjennom det.
Uten å mukke. Det er nemlig det sterke menn gjør.
Men tilværelsen i Brussel er ensom.
Uten noen egentlig jobb, fanget i en liten leilighet og fotfulgt av fotografer,
samtidig som han må holde seg unna alle festligheter og alle mulige feller.
- Hva slags feller? - Fellene som legges for ham.
Av de som ønsker å føre ham på ville veier
og se ham havne i en kompromitterende situasjon.
De som vil se vårt vennskap gå i oppløsning.
- Margaret, nå innbiller du deg ting. - Gjør jeg?
Ja. Og uansett vil ikke dette vare særlig mye lenger.
To år!
Jo da, men de første månedene vil gå unna i en fei,
mens du så velvillig stepper inn for meg.
Jeg skal prøve å ikke stjele forestillingen fra deg.
Jeg kan ikke love at jeg ikke setter mitt preg på den.
Jeg forventer intet mindre.
Det er også fordelen med å ha et særpreg i første omgang.
Altfor mye særpreg. Et overmål av særpreg.
Prøv å påstå at du sa det der uten det minste anstrøk av misunnelse.
Bare husk hvem det er du skal vikariere for mens jeg er borte.
Min pregløse søster.
Din dronning. Ikke en sparkepike.
Og i morgen vil de for første gang få møte befolkningen på Bermuda.
Det kongelige paret flyr så videre til Jamaica...
En gedigen folkemengde har samlet seg her denne kjølige aftenen, for å bivåne...
Sist gang De dro ut på denne offentlige rundreisen,
ble den avbrutt på ubarmhjertig vis ved dødsfallet til Deres avholdte far.
I løpet av sine siste måneder fortalte kongen meg mang en gang
hvor han kunne kjenne alt sammen glippe fra seg:
Imperiet. Vår plass i verden.
Han oppfattet denne reisen som en mulighet
til å pleie nærheten til hver og én koloni,
for å bevare det imperiet.
Så la ham reise sammen med Dem i ånden, og la hans...
La Dem lede av ham som forbilde, og la Dem påvirkes av hans tankesett.
- Det skal jeg. - Og, om jeg får lov...
La dem aldri få se den virkelige Elizabeth Windsor.
Kameraene og fjernsynssenderne...
La dem aldri få se hvorledes det å bære dronningmakten ofte kan være en byrde.
La dem betrakte Dem... Men la dem oppfatte kun det evige.
- Takk for det, Winston. - Deres Majestet.
Godt gjort! Du fant veien!
Om det var enkelt å ta seg frem hit, ville alle gjort det.
Takk og lov for at ingen av delene er tilfellet!
- Ønsker du å hvile? - På ingen måte!
Jeg har sittet stille i flere timer! Jeg trenger en god og lang spasertur.
Eller enda bedre: en ridetur!
Kom igjen nå! Hypp!
Å, Skottland! Hvilken skjønnhet!
Jeg hadde nesten glemt hvordan det føles å bli oppkvikket slik.
Du er velkommen hit når som helst, om du trenger et avbrekk fra det hele.
Dere vil nok snart gå lei av meg. Dere kjenner ordtaket: "Besøkende og fisk..."
Vel, du kan alltids bli nabo med oss. Det er et slott til salgs ute ved kysten.
De truer med å rive det. Eieren har ikke råd til vedlikeholdet.
En kar ved navn Imbert-Terry. En snodig skrue.
Ryktene skal ha det til
at han stundom synger for selene som svømmer forbi slottet.
Du, så eiendommelig.
Har det vært meget vanskelig?
Ja, det har det.
Jeg ønsker ikke å virke selvmedlidende, men ett tap har etterfulgt det andre.
Først og fremst var det jo tapet av en ektemann.
Siden fulgte tapet av et hjem, ved å måtte forlate slottet.
Og tapet av moderskapet, idet døtre blir voksne kvinner.
Tapet av en vane, og av fornemmelsen av et formål. Tapet av en kongemakt.
Bare tenk dere: etter 17 års erfaring som dronning, i rollen som familieoverhode...
Bertie var en fantastisk ektemann og far,
men han trengte en god del hjelp med oppgaven som konge.
Og så mister vi ham, og...
...i selve det øyeblikk da de burde gi meg mer å foreta meg,
og hindre meg i å synke helt hen i fortvilelse, så fratar de meg...
Så fratar de meg alt sammen...
...og legger alt sammen i hendene på en ung pike
fullstendig uten forutsetninger for å takle det.
Jeg beklager så meget. Beklager så meget.
Bermuda kommer alltid til å inneha en fremstående posisjon
innenfor Det britiske samveldet.
En posisjon som dertil vil bli stående ubøyelig, håper jeg, tross de stormer
som vår verden nå gjennomlever.
Min mann og jeg er svært rørt over mottagelsen vi har fått her.
Bermuda har, og vil alltid fortsette å ha, en viktig plass i våre hjerter.
Måtte Gud velsigne dere alle.
Jeg synes det gikk meget bra, ma'am. Budskapet kom klart og tydelig frem.
"Hold dere lojale eller dø." Var det alt? Kan vi stikke nå?
Nei, dessverre, sir.
Ikke for å skynde på Dem, ma'am, men vi må dra videre så fort som mulig.
Ja, selvsagt.
Deres Majestet?
Beklager, ma'am, jeg kan ikke jobbe fortere.
Gjør så godt du kan.
- Vi er klare for Dem, ma'am. - Gi henne en sjanse, da!
Dette er jo som å være tilbake i marinen. Nøyaktig åtte minutter! Ikke ni, ikke syv!
Neste stopp: tale for tidligere militære, ved den kongelige yachtklubben.
Så skal vi ta fergen over til en skole ved Mangrove Bay, på vestsiden av øyen.
Dernest skal du være vertinne for et hageselskap her i guvernørboligen,
for rundt tusen gjester, der vi håper å også få tid til en treplantingsseremoni.
Vil vi få tid, innimellom alt dette, til å gå på toalettet?
Jeg håper morgendagen vil bli bedre.
Det blir den nok ikke, sir.
Dere må opp halv fem for å rekke seks-flyet til Jamaica.
Nå er vi i gang igjen, med å vinke som noen tusseladder.
Har vi hellet med oss, kommer alle sammen til å eie fjernsyn i fremtiden,
slik at de slipper å rykke ut slik som dette.
Ma'am, sir, før vi tar av,
vil jeg gjerne gå gjennom programmet for vår første dag på Jamaica.
Herlig.
- Ja, bare slå deg ned, Michael. - Takk skal du ha.
Vi lander ved tolvtiden og vil bli møtt av guvernøren
samt representanter for De vestindiske øyene.
En æresvakt vil stå klar, formert av det jamaicanske politikorpset.
Dette er et bilde som aldri vil bli glemt her på Jamaica.
Den nydelige kvinnen og den høyreiste, kjekke seilerektemann ved hennes side:
Så nær alle barna at det er nesten så man kunne røre ved dem.
Så elegant, og så nær folket...
Oberst Charteris mente De ville like å se gjennom morgendagens tale, ma'am.
- Så De får sjansen til å forberede Dem. - Takk.
Å, kjære vene.
- Kunne du tatt med en blyant til meg? - Ma'am?
Og be oberst Charteris om å være så snill å stikke innom meg i morgen tidlig.
Folk fra alle de vestindiske øynene har kommet for å overvære dagens seremoni,
for å uttrykke sin lojalitet til henne.
- God morgen, sir. - God morgen.
- Kom inn, Martin. - Deres Kongelige Høyhet.
Talen til kveldens mottagelse på ambassaden.
Ja, ma'am?
Den ble skrevet for min søster. Og den er meget velskrevet.
- Takk. - Men åpenbart ment for henne.
Tilpasset hennes register og som uttrykk for hennes særpreg, om nå det er ordet.
Men som vi begge vet, har jeg et ganske annet særpreg.
Utvilsomt.
Og siden jeg nå skal "vikariere" for min søster i aften,
lurte jeg på om jeg vil kunne foreta et par mindre endringer av manuset?
- Ma'am? - For å tilføre det litt mer vidd.
Og få det til å føles litt mer som mitt eget, og gi det litt mer liv.
Jeg er sikker på at Hennes Kongelige Høyhet vil forstå...
Det vil være viktige mennesker til stede under kveldens mottagelse.
Med ulike bakgrunner og ulike oppfatninger.
Talen er blitt nøye korrigert for å unngå å skulle fornærme noen.
Og for å unngå å underholde dem, likeså.
Det er heller ikke monarkens oppgave å underholde.
Og jeg er ikke monarken.
Jeg forstår det, men her opptrer De like fullt i hennes sted.
Hva med Georg IVs statsdiadem? Eller Cambridge Lovers' Knot-tiaraen?
De tilhører Hennes Majestet og er beregnet på statsbegivenheter.
Hennes Majestet har neppe noe imot det.
Og dessuten: vil ikke kveldens gjester forvente å bli møtt av en dronning?
- Jo. - Så burde vi ikke innfri det?
Deres eksellenser...
Det gleder meg å være her i aften, som stedfortreder for min søster, dronningen,
som er så heldig å være ute på en av sine reiser,
og nå befinner seg et sted mellom Bermuda, Jamaica og Fiji.
Der hun lar seg atsprede, formodentlig,
av de bølgende engene med sukkerrør og av yndige palmer,
og av det dypblå havet bortenfor de hvite korallstrendene.
Samt av de storslagne, grønne høydedragene, frodige av vegetasjon,
og de svake rytmene fra dansende og syngende.
Men desto livligere, endog mer strålende,
enn de vidunderlige øyenes fargerikdom og ekkoene fra musikken der,
eller den lystige og vennlige velkomst som møter min søster der hun ferdes,
er det jeg ser når jeg skuer ut fra denne scenen her i aften.
Når jeg skuer utover alle dere... Du store, hvilket fantastisk syn dere er!
Så glitrende!
Og bent frem eksotisk!
Og hvilket fremragende selskap vi befinner oss i, her i aften:
Vår ambassadør i De forente stater, sir Roger Makins.
Det eneste hederlige Washington har å by på!
Og vår stilige ambassadør i Libya, Alec Kirkbride.
Denne karen er ugift, damer!
For ikke å glemme sir Charles Peake og hans kone, fra Hellas.
Et land som har gitt oss så mangt...
Filosofi, demokrati...
...og svogeren min.
Og med det ønsker jeg dere alle velkommen!
Maten her er som regel nokså ordinær, men vinen pleier å være ganske god.
Og jeg har sørget for at det finnes mer enn nok av den.
Altså er jeg ikke i tvil om at vi vil få en fabelaktig aften!
Takk skal dere ha.
Det føltes så bra!
Min søster snakker hele tiden om at hun ikke passer til dette...
- Men jeg er født til det! - Jeg vet det.
Siden ba jeg dem klemme inn så mange avtaler de bare vil de neste månedene.
Innsettelser, Den kongelige ballett...
Ja, hvorfor ikke!
Kan du ikke komme og bivåne meg i aksjon? Bare én gang?
Om jeg trodde det var trygt, ville jeg kommet på flekken, men om avisene...
Men kjære! Avisene elsker oss. Folket befinner seg på vår side.
I deres øyne kan vi ikke gjøre noe galt.
PRINSESSE MARGARET: EN BETAGENDE VERTINNE
Ingen søvn å få, sir, vi har et rådhus å besøke!
For ikke å glemme alle båndene som må klippes og lunsjene som skal fortæres!
- Klar? - Nei. Nesten. Bare gå i forveien, du.
Gir dere meg et øyeblikk, mine herrer? Jeg kommer straks, OK? Takk!
Så!
Hva er i veien?
Det var en mottagelse for ambassadører i London.
Og Margaret viste seg visst som både betagende og dreven.
Ville du ha foretrukket at hun rotet det til?
Nei.
Vel, muligens...
- Er det fælt av meg? - Ja.
Så du giftet deg ikke med en helgen.
Det visste jeg. Men ikke uroe deg, jeg har stor tro på henne.
- Margaret? - Hennes evne til å rote til ting.
- I det lange løp. - Eller å stille meg i skyggen.
- Og rote til ting. - Og stille meg i skyggen.
Dette ligner ikke deg.
Jeg er lei for det.
Vet du, det er en viss fare for at vi tar oss vann over hodet her.
Kan hende ville det være forstandig å luke ut et par av forpliktelsene.
Altså, femtisyv australske byer i løpet av femtiåtte dager.
Kan hende trenger vi ikke å besøke alle sammen.
Nei.
Vi holder samtlige avtaler.
Vi avlyser ingenting. Ingenting som helst.
Jeg er redd dagen kan by på utfordringer, ma'am.
Ruten er 16 km lang, og gatene er allerede tettpakket med folk.
- Hvor lang tid vil det ta? - Rundt to timer.
To timer! I nesten førti varmegrader!
Jeg kunne be dem om å øke den planlagte kjørehastigheten en smule.
- Men hestene vil nok få problemer. - Nei, vi klarer oss. Ellers takk.
Og endelig så var hun her, iblant oss.
Hun sjarmerer befolkningen i by etter by.
Ettermiddagen begynte i Sydney, etterfulgt av vennligsinnede Adelaide.
Så videre til ærverdige Hobart ved Mount Wellingtons kalde fot...
Der har vi det. Slottet Mey.
Er det ikke skjønt?
Å, jo!
Og for en utsikt!
- Kaptein Imbert-Terry. - Orlogskaptein Vyner.
Lady Doris. Og...
Vi har møttes før.
- Det tror jeg da ikke? - Jo da, jo da.
Jo, det er... Ansiktet Deres... Det forekommer meg svært velkjent.
Ikke si noe, jeg kommer nok på det.
- Får vi bli med inn? - Ja, ja!
Vel, om De nå skulle være interessert i denne eiendommen,
så må jeg bare være fullstendig ærlig:
Taket vil nok trenge... Taket vil nok trenge en del reparasjoner.
Og et par av vinduene kan antagelig trenge utskiftning.
Og det elektriske anlegget trenger, vel, å bli installert.
Og her er ingen spisesal å snakke om, eller noen badeværelser.
Og jeg har solgt unna mesteparten av de gode jakt-og fiskeområdene.
Å, kjære. De er vitterlig ingen selger.
Stedet er faktisk i en slik forfatning at jeg like gjerne kan gi det bort i gave.
Jeg er redd jeg ikke ville kunne ta imot det.
Hvorfor ikke?
Det ville blitt sett ned på. Det har noe med hvem jeg er å gjøre.
De er en skuespillerinne. En berømt filmstjerne.
- Nei. - En sangerinne, da!
Nei.
Jeg har det virkelig på tungen!
Det kan dateres til midten av 1600-tallet en gang.
Det har gått i arv innen samme familie gjennom fjorten generasjoner.
Vi kjøpte stedet i 1929, og min kone og jeg fikk elleve meget lykkelige år her.
Men så kom krigen, og dette stedet...
- Løsningen sier seg selv: slutt å smile. - Nei.
Problemet er at jeg har et ansikt som, når jeg ikke smiler, får folk til å tenke:
- "Du, hun er saktens bisk!" - Nei, det stemmer ikke!
Hva... Hva tenker du om saken, doktor?
Det skyldes en krampe. Musklene er blitt overbelastet. Å hvile bør få orden på det.
- Som jeg sa: bare la være å smile. - Nei.
Jeg har en forpliktelse nå i aften. Så, hvordan kan vi bøte på det?
Vel, jeg kan injisere det berørte området med et avslappende middel.
De vil måtte passe på under suppen.
De vil merke at de har mindre kontroll når De tygger og drikker.
Og dette er ikke en langsiktig løsning.
- Å. Men greit nok, jeg tar sprøyten. - Å, herre Jesus.
For å søle suppe utover hele kjolen din?
Vet du, forleden natt så våknet jeg med høyre arm stikkende ut fra sengeklærne.
Vet du hva jeg hadde bedrevet? Jeg hadde vinket til folkemengdene i søvne!
Sitt helt stille, er De snill, Deres Majestet.
Amerikanske fly, gevær og ammunisjon bistår franske og vietnamesiske styrker.
Russiske og vietnamesiske våpen yter støtte til Viet Minh.
PRINSESSEN PÅ GRUVEBESØK
Prinsesse Margaret var iført kjeledress under sitt besøk ved Calverton kullgruve.
Omvisningen på bruddstedet, mer enn 400 meter under bakken,
er et ledd i hennes besøk ved kullgruven, kjent som en av Europas mest moderne.
Etter nesten en time under jorden kom prinsessen tilbake med en suvenir:
Et stykke kull som hun hadde hugget selv.
Likte De gruvearbeidet, Deres Kongelige Høyhet?
Ja, absolutt, selv om det var temmelig støvete der nede!
Jeg fikk endog noe av det i munnen, men tro dere meg, det smakte utsøkt!
Etter å ha opplevd forholdene selv, har De sympati for gruvearbeiderne her?
Man kan ikke unngå å føle med enhver som må tilbringe arbeidsdagen der nede.
Der er uutholdelig mørkt og varmt og trangbodd.
I mine øyne fremstår forholdene stadig som uhyre farefylte
for disse stakkars, modige mennene som jobber nede i dypet for svært mager lønn.
Hva ønsker De å fortelle myndighetene i så måte?
- Nei, jeg har ikke noe mer å meddele. - Hvem skal få kullstykket?
Jeg har en helt spesiell person i tankene.
Oberst Townsend?
- Savner De ham? - Ja, det gjør jeg. Svært meget.
Og savner De Deres søster, Hennes Majestet Dronningen?
Ikke i like stor grad, nei.
- Hvorfor i all verden sa du det? - Hva da?
- At du savner meg. - Jeg gjorde det. Og jeg gjør det.
- Jeg vet det, men dette var ikke så lurt. - Hvorfor ikke?
Elskling...
Du kan ikke bruke et offisielt besøk til å komme med slike spark til din søster.
- Nå må ikke du også begynne! - Det er bare det at...
Slottet vil ikke sette pris på det. Og vi trenger å ha slottet på vår side.
Hvem er det du er så redd for å skuffe? En eller annen koala?
Hele opplegget er et eneste, stort sirkus. Et bedrøvelig sirkus.
Som sleper seg fra by til by, og vi er dets dansende bjørner.
Hva gjør du?
Tar tilbake denne lille gleden. Du har tatt fra meg nok.
Nei, nei! De greiene vil ta livet av deg!
Ja. Din far røkte førti om dagen, og nå skjønner jeg hvorfor. Stakkars jævel.
Han kastet ett blikk på reiseplanen og tenkte:
"Du, jeg tror jeg foretrekker å dø av kreft."
Hold munn!
Hva er det du prøver å bevise? Hva er det du ønsker å høre ham si?
"Bravo, Lilibet! Du kom deg gjennom hele rundreisen.
Man kan stole på at Lilibet ikke svikter. Hun innfridde på alle punkt.
Hun tråkker aldri i salaten.
Og nå, endelig, elsker jeg deg høyere enn Margaret."
Ut! Kom deg ut!
- Kom deg ut! - Ikke rør meg!
- Philip! Ikke våg deg! Kom tilbake! - Herlighet! Ikke vær så tåpelig!
- La meg gå og ta en prat med dem. - Nei.
Jeg tar meg av det.
Jeg må bare beklage det lille mellomspillet.
Det er nok slikt som forekommer i ethvert ekteskap.
Hva vil dere at jeg skal bidra med? Til reportasjefilmen deres?
En ny gave til Deres Majestet.
Takk skal dere ha.
Deres Kongelige Høyhet.
Når De opptrer offentlig og gjennomfører offisielle plikter, er De ikke Dem selv.
Selvsagt er jeg det!
Å gi uttrykk for politiske oppfatninger angående arbeidsforhold i gruver,
og denne episoden på Sadler's Wells-teateret...
Ingen ønsker å se Dem være Dem selv, de ønsker å se Dem som "det".
En statue? En ting?
Dronningmakten! Det er det de kommer for å bivåne, ikke Dem som person.
I det øyeblikk De opptrer som Dem selv, ødelegger De illusjonen og trolldommen.
Det folket ønsker, er en som våger å fylle rollen, ikke en som frykter den.
Fylle den med kjøtt og blod, gjøre den levende!
Din onkel, Edvard den åttende, truet med å gjøre nettopp det:
påtvinge institusjonen sine særstandpunkt.
Gjøre den levende!
Og i forsøket evnet han nesten å ødelegge den!
Du mener vel ikke å sammenligne dette med tronfrasigelsen?
Nei, men jeg har besluttet at fra nå av skal alle de resterende kongelige plikter,
i dronningens fravær, overlates til dronningmoren.
- Min mor befinner seg i Skottland. - Det antok jeg.
Så jeg har sendt noen for å hente henne hit. Med umiddelbar virkning!
Deres Kongelige Høyhet.
- Vi ble enige om kl 11. - Hva er klokken?
Vel, den er nærmere tolv.
Du store! Og jeg som hadde beregnet så god tid, også!
- Har De vandret langsmed kysten? - Ja.
De tok ikke vinden med i beregningen. I morges hadde De jo vinden midt imot.
- Ja, det stemmer saktens! - Fordelen er at De vil kunne fly tilbake!
Jeg har hatt anledning til å tenke litt mer over saken.
Jeg har snakket med mine advokater og kommet frem til et beløp
som jeg synes vil være riktig pris for dette praktfullt beliggende slottet.
Ja da, ja da. Få høre nå.
De får stålsette Dem.
Ett hundre pund.
- Hva? - Å, jeg beklager. Er det altfor dyrt?
- Nei, det er absurd! - På ingen måte, det er rett og rimelig,
all den tid det vil komme til å koste Dem flerfoldige ti tusen pund.
- Er De sikker på dette? - Nei, spørsmålet er heller om De er det.
- Det er jeg. - Da sier vi det. Gratulerer!
- Jeg håper De vil trives svært godt her. - Takk. Det føler jeg på meg at jeg vil.
- Jeg kan fullføre flyttingen innen en uke. - Bare om De har et sted å gjøre av Dem!
Det har jeg. Min søster bor noen kilometer herfra.
Nå, kan jeg få ledsage Dem tilbake til familien Vyners? Med vinden i ryggen?
Det ville vært herlig.
Deres Majestet, De må tilgi at jeg forstyrrer.
Jeg kommer på vegne av statsministeren.
Han ber Dem om straks å returnere til London.
- Men av hvilken grunn? - Jeg har ingen videre informasjon å gi.
Jeg må visst gi meg i vei.
Å, herre min hatt.
Så demret det for Dem til slutt!
Hvorfor i alle dager sa De ikke noe... ma'am?
Fordi folk alltid lager så meget oppstuss.
De slutter å være seg selv.
Og dessuten ville De doblet prisen!
Slik taler en ekte skotte!
Og nå, talen jeg skal holde i Valletta.
Jeg vil gjerne få lov til å gjøre én liten endring.
Jeg vil gjerne få beskrive Malta som "min øy av gode minner".
Det skal bli, ma'am.
Jeg skal få skrevet om teksten så De kan godkjenne den.
Takk for det.
Der eksisterer fortsatt noen bekymringer rundt sikkerheten på Gibraltar, ma'am.
Hvilke bekymringer?
Det ble sendt dødstrusler til lederne for alle de større politiske partiene,
der de ble fortalt at om rundreisen vår skulle ta veien innom Gibraltar,
ville ikke sikkerheten vår kunne garanteres for.
Jeg ga beskjed om at vi burde avlyse planene.
- Hvorfor det? - Hva mener du?
Jeg har ikke lyst til å subbe rundt i Gibraltars gater som en skyteskive!
Nei. Om vi trekker oss såpass sent, vil det få oss til å virke svake.
Det vil være til stor skuffelse for folket på Gibraltar. Jeg tar til orde for å dra.
Og jeg for å la være.
Jeg er klar over at jeg er omgitt av mennesker
som mener at de kunne gjort denne jobben bedre.
Derunder sterke sjeler med betydelige personligheter. Mer naturlige ledere,
som kan hende ville vært bedre egnet til å gå i bresjen og til å utmerke seg.
Men nå er det nå engang slik at det er på mitt hode kronen har havnet,
og jeg bestemmer at vi drar.
Den kongelige yacht Britannia seiler nå innover mot Gibraltar.
Ute på dekk øynes Hennes Majestet Dronningen og hertugen av Edinburgh.
Britannia har følge av femten Klasse A- jagere fra Den britiske middelhavsflåten,
som hilser den med en 21-kanoners salutt.
Et overveldende signal til befolkningen på Gibraltar
om den vedvarende støtte de nyter fra dronningen og Det britiske imperiet.
Denne makeløse rundreise har befestet Hennes Majestets forutbestemte styre.
Hun kan vende tilbake til London etter 8000 mil i luften, til lands og til vanns,
på det som har vært en diplomatisk triumf i en svært utfordrende tid for imperiet.
Ikke én eneste post på den omfattende listen over plikter er blitt forsømt.
Millioner har fått se og hilse dronningen,
som med sitt besøk har levnet samveldet bergtatt og forent.
Det er allerede lett å ane
at Hennes Majestet vil tre inn i historien som en av tidenes største dronninger,
hvilket bærer bud om en fornyet rolle for Storbritannia i den moderne verden.
Med et imperium som strekker seg styrket ut mot alle jordens fire hjørner,
markerer dette begynnelsen på en ny elisabetansk tid.
- Hallo. - Deres Majestet.
Statsministeren er ankommet.
- Klar, ferdig, løp! - Takk.
- Jeg er kjappere enn deg! - Nå kommer jeg og tar deg!
Pass på stolen, pass på stolen!
- Og hundene! - Du kommer ikke unna!
Statsministeren, Deres Majestet.
- Gratulerer, Deres Majestet. - Takk for det, Winston.
- En ubetinget suksess. - Heller en knapp seier, vil jeg mene.
- Det kunne fort fått et annet utfall. - Men det gjorde det ikke.
Og med dette er vi igjen tilbake der vi hører hjemme.
Med en forhøyet status, faktisk.
Forut for denne rundreisen stod vår stolte nasjon i fare
for å miste store deler av sin status. Vår innflytelse, vår anseelse.
Men Deres mot og Deres overbevisning vant hevd.
Denne gangen, i alle fall.
Men med tiden vil de med sikkerhet gå lei av det. Og lei av oss.
Kun hvis dronningmakten, og de mennesker som representerer denne,
begår feil og fatter dårlige avgjørelser.
- Min kjære søster? - Ja.
Hva mener du at jeg bør foreta meg?
- Takk, ma'am. - Deres Majestet?
- Hennes Kongelige Høyhet er på vei. - Takk skal du ha.
Dette trengs ikke, jeg har vært her før!
Jeg kan da veien!
- Hva, inn dit? - Ja, ma'am.
Du store!
Hva har jeg gjort for å fortjene dette?
Instruksen var såre enkel:
Å utføre underordnede, seremonielle oppgaver, med færrest mulig dikkedarer.
Ikke å havne på alle avisforsidene.
Jeg kan ikke hjelpe for det om de ønsker å skrive om meg.
Det hadde hjulpet om du unnlot å gi dem det de higer etter:
- Særpreg og spenning? - Ustadighet og drama.
Vel, i det minste så gir jeg dem noe. Du gir dem ingenting!
- Jeg gir dem stillhet. - Stillhet er det samme som ingenting.
- Det er fraværet av støy. - Tomhet. Blanke sider.
- Slik at andre får skinne. - Monarkiet burde skinne!
Monarkiet, ja. Ikke monarken som sådan.
- Skadene vil måtte bøtes på. - Overfor hvem da?
Menneskene du har fornærmet.
Som generalen du fortalte, da du ble spurt om du ville danse:
"Ja, men ikke med deg!"
Jeg hørt også at du fikk en debutant til å gråte.
Samt danserinnene ved Sadler's Wells,
som du nektet å treffe, etter å ha kommet for sent til forestillingen deres.
Du utviste særstandpunkt.
Og det får folk til å miste fatningen. De ønsker seg ikke særstandpunkt.
Den forrige som utviste slikt "særpreg", evnet nesten å senke hele skuten.
Du nyter dette.
- Ikke det minste. - Jo, det gjør du.
Å moralisere overfor din uregjerlige, yngre søster.
Har du tenkt over hvordan jeg må ha det?
Mang en gang. Inngående. Og med vemod.
Du har en rolle. Et tydelig regelverk. Alt du trenger å gjøre, er å følge det.
Og du har frihet, Margaret. Alt du trenger å gjøre, er å nyte den.
Tror du jeg er fri?
Jeg som hele tiden må leve i din skygge og hele tiden bli oversett?
- Det virker himmelsk, spør du meg. - Og det du har, virker himmelsk på meg.
To søstre som misunner hverandre.
Vi er ikke de første.
Stolthet og glede.
- Husker du? Det var det far kalte oss. - Ja.
"Elizabeth er min stolthet, og Margaret er min glede."
"Men Margaret er min glede."
Beklager, men jeg må tilrane meg de få seirene jeg har igjen.
Og det lar seg vel ikke bestride?
- Hva da? - At jeg var fars yndling.
Det er en grusom sannhet i dette, hva?
At når to søstre er så like i alder,
utvikler den ene seg i én retning, mens den andre, desto mer uunngåelig,
må utvikle seg til å bli det motsatte. Og vice versa.
Det er slik det fungerer.
Er den ene dronning, må hun være en kilde til alt som er ærefullt og godt,
mens den andre er pent nødt til å bli gjenstand for den mest...
...oppfinnsomme skadefryd.
Den onde søsteren.
- Ingen har påstått at du er ond. - Sammenlignet med deg er jeg alltid det.
Hjelpeløs...
Fortapt...
Og mindre verdt.
Og like fullt bruker du så meget tid på å fortelle meg at jeg er mindre verdt.
Bare for å gi meg selv et øyeblikks fred.
Kunne du vurdere å gjøre meg den tjenesten?
- Bare en gang imellom? - Hva da?
Å tråkke i salaten. Noen sporadiske feilskjær.
Svikte de håpefulle.
Så min mislykkethet blir litt mindre påtagelig, til sammenligning.
- Du er sliten. - Nei, det er jeg ikke. Ikke sliten.
Jeg ber bare om en fremtid jeg kan holde ut.
Margaret.
Kan du love meg at de unnskyldningene vil bli gitt?
Vi kan hjelpe deg med å forfatte brev eller komme med uttalelser.
Det trengs ikke.
Tekst: Hilde Jørgensen