Клянуся, я нічого не чіпав!
То ворота магічним чином самі відчинилися?
Мабуть, якась несправність.
Серйозно?
Несправність сталася саме тоді, коли з'явилася вантажівка?
І я маю в це повірити?
Я не знаю, що сталося.
Схоже, це таки несправність.
Але не з нашої вини.
РАДІОПРИЙМАЧ
Гаразд, лабораторні щури, поквапмося.
Скоро цілий вимір впаде на наші голови.
Чекай.
Усе добре?
Визнаю, цей план божевільний, і мільйон речей має зійтися,
і, мабуть, мільйон речей не зійдеться,
але ми впораємося. Я знаю.
Останній бій — і весь цей кошмар закінчиться.
Нарешті все скінчиться.
Здоровенькі були.
ВКД, це Вовча зграя. Ви мене…
-Що ти робиш? -Попереджаю докторку.
У цієї суки комплекс бога.
Вона нас тільки гальмуватиме.
Ні.
Ми самі впіймаємо цю потвору.
ДИВНІ ДИВА 5
ГЛАВА 8. ПО ЦЕЙ БІК
-З ними все добре? -Вантажівка швидша за «хамві».
Десь на вісім кілометрів на годину.
У них була фора шість хвилин 20 секунд,
що дало їм перевагу у 800 метрів.
Поки що з ними все добре,
але справжнє гівно ще не почалося.
Еріко, добирай слова.
Це не вступ до природничих наук. Ситуація вимагає лайки.
-І як вам? -Що?
Допомагати рятувати світ і все це.
Досить прикольно.
Дуже прикольно, бляха-муха.
Рухом!
Ламай! Швидко!
WSQK 50 000 ВАТ
Робін, так.
Скажи, що це ви,
а не ті мутанти-куджо.
Це ми, і ще рано панікувати. Залиш на потім.
Зрозуміло. Нерви в коробочку.
Жодних ознак злої планети.
Добре.
Це займе час.
Розділимося.
Ліземо двома драбинами.
Не поспішайте. Розрахуйте сили.
Там будуть платформи, на них можна відпочити.
Гаразд.
До роботи.
Ти в нормі?
Не бійся.
Це друзі.
Вони просто подивляться.
Не зважай на них.
Так, тату.
Нехай буде світло.
Молодець, Лисий Орле.
А тепер піднімайся на дах.
І обережно із С-4.
Не хочеться підірвати Виворіт, поки ми тут.
О ні, а я планував необережно.
Але твоя правда, Джиме. Обережність понад усе.
Гаразд.
Пам'ятай:
два повільні удари означають…
-Безодня почала рухатися. -Так.
Ви із сестрою ідете на позицію і чекаєте. Не нападаєте.
Щойно підтвердять, що планета близько до вежі,
я тричі швидко постукаю.
Тоді ми нападемо і вб'ємо Генрі.
І будемо молитися, що Дастін не помилився, і планета перестане рухатися.
Що може піти не так, скажи?
Якщо щось таки піде не так,
пообіцяй, що не витягатимеш мене,
поки я не впевнюся, що він мертвий.
Гаразд,
тоді й ти пообіцяй.
Якщо якимось дивом план спрацює, ми забираємося звідси.
З докторкою Кей і її планами розберемося іншим разом.
Домовилися?
Покінчимо із цим, мала.
-Хочеш? -Так.
Слухай.
Те, що ти казав у «Вереску»…
Мені шкода.
Я не шкодую про те, що ти сказав. Це неправильно.
Тобто все правильно. Господи.
Усе гаразд.
Ні, не гаразд.
Я мав бути поруч, а мене не було.
Я був такий зациклений на собі, що нічого не помічав.
Я почуваюся кретином і…
Вибач.
Не треба перепрошувати. І ти не кретин.
Просто…
Я сам довгий час цього не розумів.
Я думаю, мало статися так, як сталося.
Я мусив знайти свій шлях.
Важливо, що ти досі тут
і досі вважаєш, що ми можемо бути друзями.
Друзями? Ні, дякую.
Найкращими друзями.
Гаразд, ходімо далі.
Мусимо зупинити планету.
Якого дідька вони так довго?
Не знаю. Може, це якось пов'язано з тим, що це 150-метрова вежа.
Будуть проблеми — повідомлять.
Угу. Якщо вони вже не мертві.
У мене від стресу прокидається апетит.
Хочеш чогось?
Ні.
Добре.
Чекай, а можеш…
Вікі?
Вікі!
От бляха.
Кажу тобі, ніщо так не вгамовує тривогу, як миска…
Химерно, правда?
Привіт.
Дякую, друже.
Гаразд.
Вид крутезний.
Шкода, що доведеться все підірвати.
Матір божа.
Джиме, прийом.
Так, прийом.
У мене добра новина і погана.
Добра — наша теорія правильна.
Гігантська планета опускається на наші голови.
Погана новина — наша теорія правильна.
Гігантська планета опускається на наші голови.
-Скільки в нас часу? -Небагато.
Супердівчині краще поквапитися.
Швидше, Од.
То Векна зараз у Безодні?
Не треба шепотіти, але так.
Може, вб'ємо його тут?
Він здається вразливим.
Тут йому не зашкодиш.
Треба зайти в його свідомість.
-Це не його свідомість? -Ні.
-Це моя свідомість. -Що?
Чекай.
Ти в нормі?
Клас.
Я вже за цим скучила.
Хоп.
Безодня рухається.
-Як близько ми до дому Генрі? -Не дуже.
-Наскільки «не дуже»? -Не знаю.
Ти казала, що все тут знаєш.
Так, але тут повно спогадів.
Ми як Дороті в країні Оз, тільки без стежки з жовтої цегли.
Усе пов'язано, але є довгі і короткі шляхи.
-Нам потрібен короткий. -Очевидно.
Помовчте, я думаю.
-Джойс, це твоя дурна вистава? -Побачимося там, Харрингтоне.
У п'ятницю ввечері? Помрій.
Ходімо, у мене є ідея.
-Це Джойс? -Так.
А тут Хоп курить траву.
А там містер Вілер мацає місіс Вілер.
Шкода, що нема часу на екскурсію, мусимо встигнути на виставу.
Три, два, один, уперед!
Так, обійдемо ззаду.
Західне крило — чисто.
Південне крило!
Ми на місці. Нічого…
-Ні, народ. Не сходиться. -Що не сходиться?
Шпиль вежі не сходиться з розломом.
Паршиво.
-Якщо Безодня зачепить шпиль… -Вежа впаде.
Прекрасно. Просто клас.
Шефе, треба, щоб Од зупинила планету.
-І якомога швидше. -Як швидко?
Тридцять секунд.
Що ми робимо?
-Чекаємо. -На що?
Три. Треба нанести удар.
Шефе, скажи щось. Що там у вас?
Не знаю. Ми ж не говоримо. Я подав сигнал.
Тут нічого не відбувається,
і нас скоро розчавить планета. Спробуй ще раз!
-Треба йти. -Це єдиний спосіб. Довірся мені.
Бляха!
Обережно!
Зараз!
Стіве!
Тримайся! Я тебе тримаю. Тримайся!
Ми живі!
Я думав, тобі кінець.
Безодня зупинилася! Од його знайшла! Повторюю: Од знайшла виродка!
Так! Ура!
Ти повернулася. Ти повернулася по мене.
І я більше тебе не покину.
Поки не вийдемо звідси. Ми всі.
Це вона! Чудовисько!
-Вставайте! -Ні, я не чудовисько.
І я можу довести.
Чисто!
Тримай.
-Агов! -Спокійно!
-Готовий? -Готовий?
Так.
Гаразд, обережно. Тримаю.
Раз плюнути.
От бляха.
То ми тепер космічні мандрівники?
Міжвимірні космічні мандрівники.
Заздри, Армстронґу.
Це кінець.
Де вони?
З Макс.
У безпеці.
Де вони?
Я вже сказала.
З Макс.
Далеко звідси.
Не можеш повірити,
що вони викрили твою брехню?
Чому він нас не бачить?
Бо містер Щоце не єдиний, у кого є магічні сили.
Тому ти забрав дітей.
Бо вважаєш, що в них слабкий розум.
Але вони розумніші, ніж ти думаєш.
А ти…
Ти розумна?
Ти дозволила себе спіймати.
І тут…
я знайду всі відповіді.
От бляха.
Це він. Він темна матерія.
Усе, що казала Холлі, — правда. Він намагається знищити наш світ.
Але без вас йому це не вдасться.
Треба тікати. Негайно.
Ти стала сильніша?
Я теж.
Холлі!
Я піду за нею в його свідомість.
Покінчимо з нашим братом разом.
Бігом!
Зараз!
Привіт, братику.
Не знаю, як ви,
але я очікував…
-Смертельних ліан? -Чудовиськ?
Колективний розум і тут працює. А якщо Генрі здох?
-То здохли і його посіпаки. -«Якщо»?
Ми не знаємо, що там у свідомості.
Од зняла закляття і зупинила Безодню,
але вони ще можуть битися.
Вона готувалася до цього.
І вона не сама. З нею Калі й Макс.
І я впевнений, що Генрі мертвий. А якщо ні, то помре.
Так.
Ти вмієш підтримати.
Друже.
Що?
Я думав, мені кінець.
Я твій боржник.
Так.
Те, що ти мені не подобаєшся,
не означає, що я хочу твоєї смерті.
У мене таке відчуття, що ти нам ще знадобишся.
До речі, я тебе не звинувачую.
Що я тобі не до вподоби.
Іноді я справжній козел.
Так.
Я теж.
Послухай, Стіве,
коли я був у Каліфорнії,
ти був поруч із Ненсі, а я не міг.
І я думав, що через це наші з нею стосунки зіпсувалися.
Але якщо чесно,
наші проблеми не пов'язані з тобою.
Мені знадобилося багато часу, щоб це зрозуміти.
І…
відпустити її.
Якби ми не сварилися,
я б заощадив тобі час, бо…
Я вже давно зрозумів, що в нас із Ненс нічого не вийде.
Вона незалежна. Їй потрібна свобода і…
-Не знаю. А я хочу… -Шестеро дітлахів?
Вона тобі сказала?
Треба було казати четверо?
Міг би не називати їх виводком.
Так.
Слухай, зрештою…
хай краще ми будемо друзями, ніж ніким.
Знаєш, вона справді…
-Особлива. -Так.
В одному ми дійшли згоди.
Думаю, так.
-Але ти мені все одно не подобаєшся. -Мене це влаштовує.
Агов, закохані! Погляньте на це.
Господи боже.
Це воно.
Це те, що я бачив у видінні.
Діти там.
То чого ми чекаємо?
Дереку! Ні! Дереку, ходімо.
-Не можу. -Дереку, що ти робиш? Бігом!
Залиште мене! Рятуйтеся, дурні!
Не будь бовдуром!
-Я не бовдур! -Бовдур! Не можна…
-Усі цілі? -Так, усе гаразд.
-Ви його знайшли? Скажіть, що знайшли. -Він зник.
Мабуть, утік у реальний світ.
Він може повернутися. І повернеться.
Далеко ще до печери?
Недалеко. Ходімо.
Дереку, треба йти. Негайно.
Уперед! Бігом!
Дастіне! Лукасе! Що відбувається? Поговоріть зі мною!
ГЕРБІЦИД. 1966
Ти знав, що це станеться.
І знаєш, що буде з нею.
Ти не розумієш, Джейн?
Це замкнуте коло. Жахливе замкнуте коло.
Але ми можемо це зупинити. Сьогодні.
Як?
Коли вб'ємо нашого брата, врятуємо дітей,
ми не підемо з іншими. Ми залишимося на мосту.
Коли Виворіт зникне…
зникнемо й ми.
Це єдиний вихід, Джейн.
Єдиний вихід.
Вона зробить це, Джиме. Вона покінчить із життям.
Покажися!
Покажися, брехливий виродку!
Я багато що, але не брехун.
Я бачив її свідомість,
а тепер побачив твою.
Скільки в ній люті!
Одна дочка померла через тебе, а незабаром помре ще одна.
Покажися!
Ти те, чого боїшся.
Ти прокляття.
Ні!
Чому він сигналить?
-Це не сигнал. -Тоді що це?
Боже.
Холлі!
Біжи до печери!
Я поруч. Тримайся.
Тримайся!
Тримайся.
Що ти накоїв?
Добрий день.
Доку.
Діти залишили домашку.
ОПЕРАЦІЯ «БОБОВЕ СТЕБЛО» ПІДГОТОВКА ДО МІСІЇ
-Макс! -Що сталося?
Вона розчинилася, як привид!
Це темна матерія? Він їх забрав?
Слухайте!
Дотримуємося плану. Ідемо до печери. Там темна матерія нам не зашкодить.
Ходімо за мною, будьте тихо і тримайтеся поруч.
-Ходімо! Швидше. -Бігом.
Бігом! Покваптеся!
Діти там самі. Поверни нас до них.
Без ванни не можу. Він нас вигнав.
Треба потрапити в Безодню, до інших. Уб'ємо його там.
Немає часу. Світи зіткнуться до того, як ми його знайдемо.
Ні, якщо Холлі з дітьми встигнуть до печери.
Якщо Дастін правий, без дітей Генрі нічого не вдіє.
Забагато «якщо».
Що ти пропонуєш?
Не можна здаватися, не зараз.
А хіба ти робиш не це? Не здаєшся?
Я знаю правду.
Генрі показав мені твій план.
Генрі тобі збрехав.
Він тебе обдурив.
Використав тебе, а ти повірив.
Подивися мені в очі і скажи.
Скажи.
Скажи, що не вчиниш самогубство.
У нас немає на це часу. Треба йти.
Я не підриватиму.
-Не підриватиму. -Що?
Я не підриватиму С-4,
поки не знатиму, що ти в безпеці з іншими в Хоукінсі.
Якщо ми вб'ємо Генрі і не знищимо Вивороту, це все буде марно.
Тому я його знищу, коли знатиму, що ти в безпеці.
Навіщо ти так?
Генрі його збаламутив, і він втратив розум.
-Калі, чекай. -Ні. Це більше за нього, Джейн.
-Більше за всіх нас. -Уперед. Стріляй.
Я жива, отже Генрі живий.
Я маю завершити цикл.
Завершиш. Але не так.
Не насильством. Не болем.
Болю вже надто багато.
Від дня твого народження.
У тебе забрали матір. Забрали дитинство.
На тебе нападали, тобою маніпулювали, з тебе знущалися
жахливі люди.
Життя було до тебе несправедливим і жорстоким.
Але ти не зламалася.
І я хочу, щоб ти билася, мала.
Билася востаннє.
Билася за щасливі дні по той бік.
Билася за…
світ за межами Хоукінса.
За день, коли в тебе буде власна дитина,
і ти даси їй життя, якого в тебе ніколи не було.
За день, коли ти розсердишся, бо вона запросить хлопця
і зачинить двері до своєї кімнати.
Я знаю.
Знаю, ти не віриш, що можеш усе це мати.
Але обіцяю,
ми знайдемо спосіб це втілити.
Ти знайдеш спосіб це втілити.
Бо мусиш.
Бо заслуговуєш на це.
Джиме!
Джиме! Ти тут, Джиме?
Не хочу нагнітати, але в нас гості.
Швидше! Ми майже на місці! Бігом!
У прохід! Сюди! Бігом! Один за одним!
Швидше! Бігом!
Деббі, чекай!
Ти бачила Дерека?
-Дереку! -Чекай! Холлі!
-Дереку! -Холлі!
Бігом! Ми встигнемо! Швидше!
Біжи! Швидше, Дереку! Швидше!
Іди всередину. Він іде! Швидко!
Хутчіш!
Холлі!
Іди!
-Пішов у сраку! -Ходімо!
Холлі!
-Ти ціла? -Так. Усе гаразд.
Це він? Це був Генрі?
Так, але він нас не дістане. Не тут. Ми в безпеці.
-Гаразд. -Ми в безпеці.
-Не витріщайся на мене. -Я не витріщаюся!
Ми вже близько і не знаємо, що там.
Може, поділишся зброєю?
У тебе є зброя.
Три «коктейлі Молотова»? Облиш!
Як не хочеш відчувати провину через мою смерть,
дай мені зброю!
Нічого собі!
Дякую!
Це сигнальні ракети.
Що?
Сигнальні ракети. Вона дала тобі ракетницю.
Що?
Ракетницю?
Ненсі! Ненсі, якого фіга? Ти серйозно?
Думаєш, я жартую?
Що мені робити з ракетницею?
Агов! Вілле!
-Вілле! -Вілле!
Що таке? Що сталося?
Генрі.
Він живий.
Опирайся.
Як тобі вдалося мене знайти?
Хто тебе послав?
Вони тебе прислали.
Опирайся.
Вілле!
Що це було?
Холлі.
Будьте тут.
Що таке? Що ти бачиш?
Це Генрі. Він зайшов у печеру.
Він іде! Тікайте! Сюди! Швидше!
Швидше! Бігом!
Він їх знайшов. Він знайшов Холлі і дітей.
А де Од?
Ти бачиш Од? Чи Калі? Чи Макс?
Вони самі. Вони там самі.
-Бігом! -Народ! Швидше!
Можеш його зупинити? Своїми силами.
Спробую. А ви йдіть.
Ідіть!
Ворушіть ногами!
Швидше!
Боже мій.
Швидше! Бігом!
Швидше! Це тут, ця яма!
Джошуа, униз! Обережно. Швидко! Томасе, ти наступний!
Джиме, прийом.
Мати Василева!
Калі.
Ну й ну. Дивіться, хто тут.
Друзі покинули тебе?
Не дуже гарно, правда?
Заберіть її звідси.
Спокійно.
Я поруч.
І я поруч.
Гаразд, слухайте. Усе, що ви тут бачите, несправжнє.
Це вам не зашкодить. Не зводьте з мене очей.
-Добре. -Добре.
Ходімо.
Тримайтеся разом.
Дивіться на мене.
Не зупиняйтеся.
Дідько!
Дивись на мене, Дереку!
Сюди. Перейдіть на інший бік і чекайте на мене.
Деббі, ти перша.
Томасе, твоя черга.
-Ходімо. Швидше! -Рухайтесь!
-Швидше! Ми зможемо. -Швидше, Ґленн.
Ідіть!
Скажи, де друга потвора, інакше ця помре тут і негайно.
Я не розумію, про що ти. Є лише ми.
Думаєш, я граюся? Де вона?
Що ти робиш, Мюррею? Це поганий план.
Це божевілля.
Ну що ж, як буде, так буде.
Останній шанс.
Де вона?
Іди в сраку.
Що ж.
Калі!
Ні, ні!
Калі.
-Принеси бинти. -Тисни на рану.
Калі, подивися на мене.
Тримайся, чуєш? Я тут. Усе буде добре.
Я не виживу.
Ні, не кажи так. Ти житимеш.
Не плач, Джейн.
Моя історія…
завжди мала закінчитися тут.
Ні.
Холлі.
Як тобі вдалося мене знайти?
Прошу.
Прошу, містере. Не стріляйте.
Хто ти?
Генрі. Генрі Кріл. Я живу неподалік.
Хто тебе послав?
Ніхто не посилав. Я був у печерах і почув крик.
Тебе прислали. Вони прислали!
Ви марите. Вам потрібен лікар.
Що відбувається?
Він зараз у спогадах.
І він наляканий. Дуже наляканий.
Боже мій. Слава богу.
Я думав, вам там гаплик.
Що?
Не буде обіймів від здорованя?
Як щодо «дякую, що знищив "х'юї", Мюррею,
це було дуже сміливо…»
Що сталося?
Чекайте.
Калі. Де Калі?
Боже.
Од, я…
Мені шкода.
Я можу стрибнути.
Я пройду каменями до Безодні.
І опинюся там, біля дерева. Це короткий шлях.
Генрі досі там.
-Якщо впадеш… -Не впаду.
Якщо тобі вдасться…
Я його вб'ю.
Справді?
А що потім?
Коли я була мала, і ти знайшов мене в лісі…
Мені було так страшно.
Дуже страшно.
Я не розуміла світу.
Не розуміла… людей.
Ти прийняв мене.
Виховав мене.
Захищав мене.
Ти став мені татом.
Але я більше не дитина.
І я не Сара.
Вона не могла обирати.
А я можу.
І ти мусиш вірити,
що я зроблю правильний вибір.
Ти мусиш вірити в мене.
Знайди мене.
Опирайся.
Воно тебе поглине.
Воно все поглине.
Це був не ти.
Це ніколи не був ти.
Дай мені спокій.
Ось чому Мозкожер не пускав тебе в печеру.
Не хотів, щоб ти згадав.
Я сказав дати мені спокій.
Ти був дитиною, як і я.
І він використав тебе.
Використав тебе, щоб потрапити сюди.
Ти такий, як я, Генрі.
Судно.
Але ти можеш опиратися. Допоможи нам боротися.
Не дай йому перемогти, Генрі. Не дай перемогти.
Ні.
Він показав мені правду.
Показав, що цей світ зіпсутий.
Людство зіпсуте.
Не слухай його, Генрі. Він тебе зараз контролює.
Він ніколи мене не контролював.
І я ніколи його не контролював.
Ти не розумієш, Вільяме?
Я міг би опиратися.
Але я вирішив
приєднатися.
Боже мій.
Я йому потрібен.
А він потрібен мені.
Ми…
є…
одним цілим.
Тікайте!
Бігом!
Дастіне!
-Швидше! -Бігом!
Швидше!
Бляха!
Біжімо звідси!
Бігом!
-Вона завдає йому болю. -Як?
Б'ється з Векною.
Колективний розум.
Отже…
ти справді хочеш померти.
-Треба їй допомогти. -Як?
Через колективний розум. Зашкодимо Мозкожеру — зашкодимо Векні.
Хочеш зашкодити Ґодзіллі?
Єдиний спосіб зашкодити істоті таких розмірів — розділитися,
обступити зусібіч і відібрати очки здоров'я.
Очки здоров'я? Ти про що?
Туди.
Хтось заманить його в каньйон. Решта займе позиції на скелях.
Нападемо згори.
Одне питання.
Хто буде приманкою?
Я.
Біжіть!
Ходімо.
Ні!
Ми нічого не вдіємо! Ходімо!
Обережно!
-Це за Едді, сучий сину! -За Едді!
Я більше не боюся.
Ми…
не боїмося…
тебе.
Так!
Тікаймо!
Біжи! Зараза!
Од!
Усі цілі?
Холлі.
Холлі, ти мене чуєш?
Холлі.
Холлі. Холлі, отямся.
Ненсі?
Так, це я. Я тут.
Це я. Я тут.
Холлі?
Ти тут!
Ти жива.
Гаразд, позбувайся всього. Ти молодець. Усе буде добре.
Де я?
Ти в безпеці. У безпеці, друже. Ми відведемо вас додому.
Так. Отакої!
Я з тобою, друже. Я тут. Усе гаразд.
Прошу. Повернися до мене!
Ні!
Ти нарвався не на ту сім'ю.
Мамо, ти його вбиваєш!
Допоможіть!
Іди додому.
Цього разу я не втік.
Едді!
Люблю тебе.
Бувай, Майку.
Од! Од, де ти?
Не він зробив мене таким.
А ти.
Вілле, отямся!
Іди геть!
Я хочу, щоб це скінчилося.
Шефе, прийом. Шефе.
Так, прийом. Що у вас?
Безносому покидьку кінець.
Ми у Вивороті, діти з нами.
Як ви? Усі цілі?
Так, компанію потовкли, але ми цілі.
А Од?
Усі в зборі.
То що, вжаримо музичку, стариганю?
Знищимо Виворіт раз і назавжди.
Покінчимо із цим пеклом.
Так, прийнято.
Гаразд. Зворотний відлік починається.
Припини! Я буду весь у цьому!
Я теж так можу.
Смердить.
Що ти робиш? Ти запускаєш більше цього лайна.
Або так, або я вирублюся.
Бо від тебе тхне як…
Я не знаю, чим тхне, але смердить нестерпно.
-Придурки. -Придурки.
Клас.
Ось і він — рідний дім.
Джимбо, хотів спитати: ти як?
Хочу спати і курити.
-Я думав, ти кинув. -Так.
Тому відчую справжній кайф.
Обережно!
Усі цілі?
Руки вгору!
Руки вгору, я сказав!
-Рухайтеся! -Відчепися!
Злазь! Руки вгору!
-Руки догори! -Ого!
Добре.
Гаразд.
Ні! Це моя сестра! Відпусти мене!
-Так! -Добре-добре!
Швидше! Рухайтеся!
-Дастіне! -Що відбувається?
Усім встати!
Од? Ти бачиш Од?
Сержанте! Де дівчина?
Вона була тут секунду тому.
Мабуть, утекла.
Боже.
-Майку. -Відчепись! Звали!
Ти…
Тікай звідти!
Поки я тут, це не скінчиться.
Ні. Ми щось придумаємо. Будемо битися. Як завжди.
Поговори з іншими.
-Ні. -Подякуй їм від мене.
За те, що були добрі зі мною.
І навчили мене дружби.
Ні! Будь ласка, не роби цього.
Майку, я хочу, щоб ти допоміг їм зрозуміти мій вибір.
Ні. Я не розумію.
Знаю.
Але зрозумієш.
Колись зрозумієш.
Ти розумієш мене.
Краще за інших.
Завжди розумів.
З дня нашого знайомства…
розумів.
Мене звати Майк. Скорочено від Майкла.
Може, ти будеш Од? Скорочено від Одинадцять.
Справжню мене.
Я кохаю тебе.
Кохаю тебе такою, яка ти є.
Будь ласка, не кидай мене, Од.
Не роби цього.
Я завжди буду з тобою.
Я кохаю тебе.
Бувай, Майку.
Од!
-Од! -Майку!
-Не чіпай її! -Майку!
Відчепися!
Од!
Од! Ні!
Одинадцять!
Од!
СТАРША ШКОЛА ХОУКІНСА
Ні!
Од!
СВІТЛОЇ ПАМ'ЯТІ
МЕМОРІАЛ
ПРИСВЯЧЕНИЙ МЕШКАНЦЯМ ХОУКІНСА, ІНДІАНА,
ЯКІ ЗАГИНУЛИ ВНАСЛІДОК ЗЕМЛЕТРУСУ
-Заціни. -Так.
18 МІСЯЦІВ ПО ТОМУ
Привіт, незнайомці. Давно не чулися.
Цікаво,
ви мене ще пам'ятаєте?
Мабуть, я надто скромна. Будьмо чесними,
хто забуде цей лагідний голос з нотками хрипоти а-ля Дебра Вінґер?
Саме так. Це я, Робін Баклі, вона ж Запальна Робін.
Джиммі «Швидкі Руки» впустив мене в кабінку як гостю,
але не будьте надто строгі, бо я давно цього не робила.
Про що взагалі говорити?
Мої теми для розмови застаріли, як зачіска «під горщик» у мого друга.
Немає ані солдатів,
ані парканів,
ані камер Старшого Брата.
І ніяких зон військового контролю доступу.
Люди щасливі й усміхнені, ходять у кіно.
Хто ж не хоче побачити нові пригоди Інді?
Бляха.
Ну ось.
Пробачте. Мій напарник мене кинув.
Але з усіх відмовок
його доволі непогана.
Уперед, хлопці! Бейсбол чекає!
А тепер…
Будьте уважні!
Я надто забобонна, щоб це сказати, і я стукаю по дереву,
але, здається, прокляття з Хоукінса нарешті знято.
Гаразд, Томасе. Уперед. Так тримати!
-І водночас… -Уперед.
…це вже не той Хоукінс, який я пам'ятаю.
Він зовсім інакший.
Та, може, не місто змінилося.
Може, це я змінилася.
Мабуть, усі ми змінилися.
Принаймні мої друзі.
Які, до речі, сьогодні випускаються зі школи.
Саме так, клас 1989-го старшої школи Хоукінса випускається.
Сподіваюся, ви прийдете їх підтримати. Бо я прийду.
Якщо хтось і заслуговує на овації, то це вони.
І їм для настрою — новий хіт.
Зламаєш кістку — розбирайся сама.
Я з лікарнями покінчив.
Може, і краще бути самій.
Що це таке?
Що? У нас сьогодні випускний.
За дві години. Ти не надто квапишся?
Таки квапишся.
Вибач. Ти дуже спокуслива.
А ти дуже дивний.
Фу, мене зараз знудить.
Фотографуєш?
Сфотографувала?
Мамо, заспокойся.
-Я буду лише за день їзди звідси. -Знаю.
Я приїздитиму додому.
Добре.
Я так часто дзвонитиму, що ти захочеш змінити номер.
-Гаразд. -Добре?
Добре.
-Люблю тебе. -Люблю.
Хочеш зробити ще фото?
-Так. -Гаразд.
Красунчик. Найкращий випускник.
НАЙКРАЩИЙ ВИПУСКНИК
Супермен!
Знімаю.
-З випускним. -З випускним.
-Гарно. -Випуск 89-го.
Так.
Бляха. Зачекайте. Ні.
-Боже. Ні. -Нехай повісить.
-Залиш простирадло. -Ні.
Тут забагато світла.
-Це не «Хрещений батько». -Я знаю.
-Нехай повісить. -Ще один дубль.
Цілий день. Теж мені митець…
-Алло. -Джойс, це Карен. Ти не бачила Майка?
Ні, не бачила.
Його немає з учорашнього вечора.
Це Карен. Не може знайти Майка.
Од!
Здоров, малий.
Я знав, що ти будеш тут.
Твоя мама хвилюється.
Я її розумію. Тобто…
Не знаю, чи ти пам'ятаєш, але в цьому місті
не раз зникали діти.
Вона не зрозуміє.
Вона ніколи не зрозуміє, чому я не можу вийти на сцену.
Це була б брехня.
Наче я вирішив жити далі,
а я не можу.
Не можу.
У мене був план.
Що ми з Од поїдемо кудись далеко,
і ніхто нас не знайде.
Я обіцяв поїхати туди, де три водоспади.
Не знаю, чи вона мені повірила.
Хто б повірив? Три водоспади? Це так тупо, так по-дитячому.
Це була фантазія. Треба було придумати справжній план.
Я просто…
Я не думав, що вона…
Слухай.
Ти не винен.
Ти не винен у тому, що сталося.
Од зробила свій вибір.
Час тобі зробити свій.
І як на мене, у тебе дві дороги.
Одна —
ти звинувачуєш себе в тому, що сталося.
Постійно думаєш, що міг зробити інакше.
Ти відштовхуєш людей і страждаєш, бо думаєш, що заслуговуєш на це.
А інша дорога…
ти знайдеш спосіб прийняти те, що сталося.
Знайдеш спосіб прийняти її вибір.
Він не має тобі подобатися. Ти не маєш його розуміти.
Не думай про це.
А просто прийми.
І проживи якомога краще життя.
Я вже йшов першою дорогою.
Не раджу.
А щодо Од…
Ти знаєш, чого б вона хотіла для тебе.
ВІТАЄМО КЛАС 89-ГО
-Не знаю. Я? -Так.
-Ніколи. -Я теж. Але думаю, їй сподобається.
СТАРША ШКОЛА ХОУКІНСА
Усім добрий день
і вітаю на церемонії випуску 1989 року.
Мамо!
Майку.
Вибач, мамо. Я запанікував.
Не треба пояснювати.
Поглянь на себе.
Такий дорослий.
Я так тобою пишаюся!
Так пишаюся.
Люблю тебе, мамо.
Люблю тебе, синку.
А зараз із великим задоволенням я представлю того,
хто справді відзначився під час перебування тут.
Пані та панове, вітайте найкращого випускника, Дастіна Хендерсона.
Так, друзяко!
Дастін!
Це мій друг!
Я хотів нормального дитинства.
Але це дитинство в мене вкрали.
У нас вкрали.
Минулого року, якщо чесно,
мене це дуже вибішувало.
Що за слова?
Та я пригадав останні шість років
і зрозумів, що хоч і було багато поганого,
було й багато хорошого.
Є одна гра, в яку я люблю грати, — «Підземелля та дракони».
-Так! -Мати рідна.
І в цій грі є два типи хаосу —
добрий хаос і поганий хаос.
Поганий хаос приносить анархію, руйнування, війни.
А добрий хаос може принести інновації,
зміни.
А ця школа,
чесно кажучи, потребувала змін.
Бо ми були розділені на популярних, ботанів, диваків.
Але хаос
усі ці стіни зруйнував,
і я завів нових друзів.
У мене з'явилися друзі, з якими я не мав би дружити.
І не лише я. Це трапилося з багатьма.
Коли знайомишся з людьми, не схожими на тебе,
починаєш дізнаватися більше про себе.
Ти змінюєшся.
Ростеш.
Я став кращою людиною.
Я став кращим завдяки їм,
завдяки друзям.
Мене це більше не вибішує.
Але я хвилююся.
Хвилююсь,
бо тепер, коли хаос закінчився,
директор Хіґґінс і кожен такий мудак
докладуть зусиль, щоб повернути все так, як було.
А я не хочу порядку,
тому ця штука на мені — лицемірство.
Ми смішні. Що це? Ми схожі на римських сенаторів.
Це не я. І навряд чи хтось із вас.
Тож, серйозно, у дупу.
-Хендерсоне. -Так!
-У дупу школу. -Хендерсоне!
-У дупу систему. -Досить!
У дупу конформізм.
-У дупу всіх… -Так!
Усіх, хто вас стримує і роз'єднує,
бо це наш рік!
-Так! -Так!
Так!
ХАЙ ЖИВЕ «ПЕКЕЛЬНЕ ПОЛУМ'Я»
Заспокойтеся!
Сядьте на місця!
Будете вчитися влітку!
Залишитеся після уроків!
-Дастіне! -Дастіне!
Дастіне!
Ти божевільний. Зовсім здурів.
-Хіґґінс наклав у штани. -Що він зробить? Вижене мене?
-Ти божевільний. -Привіт.
Стейсі, привіт!
Я лише хотіла сказати, що це було круто.
Дякую. Я хотів бути як Белуші.
Якби він був у фільмі Г'юза.
Не знаю. Розумієш?
Так.
-Не страшно, як… -Розумію.
-Так? -Угу.
Гаразд. Круто.
-Чому я це сказав? -Чуваче.
У мене пізніше буде вечірка.
Приходьте.
-Нічого собі. -Що це було?
Ми підемо?
Це риторичне запитання?
Ні. Пішло воно.
У мене є краща ідея.
Значно краща.
Я просто кажу, що вам би сподобався Нью-Йорк.
-Так. -І яка там оренда?
-Думаєш про переїзд? -Житимеш зі мною?
Ви серйозно? Облиште.
Подивіться на це місце. Захід сонця, вид.
Ви серйозно кажете, що не сумуєте за цим?
-Ні. -Ні.
Ліс, кар'єр, відеосалон, Хоук?
-Ні. -Ні.
Ні, я б не повернувся, навіть за мільйон баксів.
Вистачить значно менше мільйона. Ціни досі низькі.
Є одне місце у Форест-Гіллз.
Я поки не можу собі дозволити, але вже близько.
І це на зарплату тренера.
-А сексуальна освіта? -Авжеж.
Ти викладаєш сексуальну освіту?
Це частина програми.
Як матиму питання про хвороби, звернуся до тебе.
Ну, дякую.
Мені подобається.
Я люблю вчити дітей.
Я розповім їм про диво життя,
і як випадково те диво не створити.
До того ж, тепер я ставлю оцінки.
І чому я думаю, що ти не строгий?
«Відмінно» усім.
-Ага. -«Добре», якщо ти дуб-дерево.
Нижче я не ставлю.
Приїдеш викладати в НЙУ?
Хочеш, щоб я поставив оцінку твоєму фільму
про капіталізм, канібалізм чи що там?
Ні, антикапіталізм. «Споживачка».
Це метафора. Що більше вона їсть, то більше голодна.
-Так. -Гаразд.
-Ну, це робоча… -Звісно.
-Це робоча назва. -Непогана.
Угу.
Сміт-коледж я б розглянув.
Справді?
Тебе приваблюють лекції про Стайнем
чи висока концентрація жінок?
І те, і те.
А ти, Ненс?
Є красені в Емерсоні?
Не знаю.
Я кинула навчання.
Не може бути. Що?
Я знала. Ти пішла у спецвійська.
Ні, не зовсім. Я…
Я працюю в газеті «Геральд».
Так звучить крутіше. Я стажерка.
Не знаю. Мені набридло навчання,
і я вирішила спробувати реальний світ.
Ненсі Вілер.
Досі повна сюрпризів.
Знаєте,
насправді є дещо, чого мені бракує.
Цього.
Бракує…
нас.
Наших тусовок.
Бракує вас.
Мої нові друзі класні.
Але це…
Це не те саме.
І не думаю, що колись буде.
Та що ж це таке.
Ти мене вбиваєш.
Треба щось із цим робити.
Я не знаю. Ми могли б…
зустрічатися.
Раз на місяць, тут.
Або десь на нейтральній території.
-Типу… -Гаразд.
Яке місто між Хоукінсом, Массачусетсом і Нью-Йорком?
Луїсвілл.
-Філлі. -Філлі.
У мене там дядько. Дивак, але з великим будинком.
-У нього є підвал? -Так.
-А котельня? -Котельня?
Так.
Ідеально. Для сховку.
Де вона ловить чоловіків і спалює їхні тіла.
-«Споживачка». -Так.
-А ви що подумали? -Я думала, ти хочеш нас убити.
Ні.
Гаразд. Зустрічатимемося в домі дивного дядька Робін,
будемо пити, згадувати
і знімати антикапіталістичне канібальське кіно Джонатана.
Починаємо наступного місяця.
Я за.
І нехай ніщо нас не розлучить.
Навіть наші схиблені на контролі половинки.
Навчання.
Іпотека.
І діти.
-Будьмо. -Будьмо.
Так, Стіве. Діти?
Не знаю, народ. Думаю, Крістен — та єдина.
Ти те саме казав про Дон.
-Ні. -І Марґарет.
І Джулі.
Я не казав цього про Джулі. Вона суцільна драма.
Драма?
Хороша акторка?
Не раджу.
Я в пошуку.
-Ні. Не треба. -Попроси її прийти.
Ти казав, що вона кохання твого життя.
Я пам'ятаю.
Вона була гарна.
Шефе. Місіс Байєрс. Завжди приємно.
Готові замовити?
Так.
Так. Нам пляшку Каберне сов…
-Совіньйон. -Так. Каберне совіньйон.
Ікру для початку.
І два фірмові філе
на розсуд кухаря.
-Дуже добре. -Гаразд.
-Хопе! -Що?
Сьогодні великий день. Такий день буває раз у житті.
Ти виростила двох чудових хлопців, неймовірних чоловіків.
Їм довелося пережити не лише статеве дозрівання.
Ти маєш бути щаслива.
Маєш пишатися.
Так, але…
Просто…
В домі буде тихо.
Лише ми й цвіркуни.
Цвіркуни. Не люблю цвіркунів.
Дякую.
Я б хотів…
Я б хотів, щоб це був інший звук.
Може, крик чайок
або хвиль, що б'ються об берег.
Звучить гарно.
Це цілком реально.
Я просто кажу, що нас тут нічого не тримає.
Ти, мабуть, думаєш, що наш рахунок у банку більший, ніж насправді.
Можливо.
Мені дзвонив друг із Нью-Йорка.
Монток шукає нового шефа поліції.
Місто розвивається. Зарплата на 20 % більша.
Знаю, для маєтку замало,
але… це вагомий додаток.
І діти будуть ближче. Лише коротка поїздка в місто.
Ти і я.
Почнемо спочатку.
Наново.
Разом.
Ти жартуєш?
Не треба вирішувати сьогодні.
Не треба нічого вирішувати, але…
Це неправда.
Що?
Є дещо, що я хочу вирішити сьогодні.
Хто…
Джойс Байєрс.
Ти проведеш решту життя
із втомленим, сварливим, упертим старим, який тебе дуже кохає?
Так. Проведу.
На місто опустилася зловісна тиша.
Налякані селяни визирали з дахів і провулків і думали,
коли це закінчиться?
На площі почувся стукіт чобіт.
Страд фон Зарович підійшов до барда Дастіна.
-Ні. -Вампір подався вперед.
-Ні! -Встромив ікла йому в горло.
Очевидці зойкнули, коли він упав,
а лютня вдарилася об бруківку, видавши останню скорботну ноту.
От зараза!
Залишився один герой, Вілл Мудрий, остання і єдина надія Баровії.
Виклич Метеоритний рій. Знищ виродка.
-Не можу. -Чому?
Поруч камінь пригнічення. Ніякої магії.
Тоді вдар його ціпком.
І завдати шкоди на шість очок? У нього 30 ОЗ.
То що тепер?
-Це все. -Нічого.
Тобто нічого?
-Шах і мат. -Ми програли.
Після всього Страд фон Довбень переможе?
-Ця гра — лайно! -Згоден.
Марна трата часу!
Страд отримує велике задоволення від твого гніву.
Час приєднатися до друзів, чаклуне.
Покінчи із цим. Я більше не хочу цього чути.
Добре.
Маг. З абатства святої Марковії. Вона сказала, що ми можемо її викликати.
Як будемо в скруті.
Заклинання для виклику. Яке заклинання?
-Яке заклинання? -Вілле!
«Магу! З шляхів темних і глибин таємних
явися перед нами і обіцяне здійсни».
Нічого.
-Та ну. -Чому?
Тоді навіщо нам заклинання?
-Що? -Зачекайте.
Чекайте.
Фіолетове світло пробивається крізь туман.
Усе яскравіше і яскравіше.
Це портал.
І з цього порталу чути кроки…
мага святої Марковії!
Я ж казав!
Маг простягає руки і посилає вперед потужний промінь світла.
Страд видає пронизливий…
Його тіло зіщулюється, горить і перетворюється на попіл.
Бада-бум!
На тобі!
Морок, що огортав село Баровія, розсіявся,
і на зустріч вийшли радісні селяни.
За вашу відвагу ви отримуєте медалі
і по 1 000 шматків золота кожному.
Здобувши золото і славу,
ви проживете решту життя в затишку й щасті.
Кінець.
-Чудова кампанія. -Класно, друже.
Крута кампанія.
Чекайте. І це все?
Затишок і щастя? Куди вже банальніше?
Я думала, ти супероповідач.
Про затишок і щастя — це правда.
Але щастя можна знайти де завгодно.
Лицар і стріла
полишать бої і оселяться в маленькому селищі.
З кожним днем
їхнє кохання сильнішатиме.
Бард,
прагнучи знань,
вступить у Гільдію магів анклаву
і днями просиджуватиме у величезній бібліотеці.
-Попри те, що він відданий навчанню… -Привіт, друже.
…він знаходитиме час для пригод.
А Вілл Мудрий
переїде в галасливе місто Валлакі.
Спершу він буде приголомшений.
Життя там інакше, ніж у селищі, де він провів юність.
Але невдовзі він знайде своє місце.
Привіт!
А заразом глибоке щастя
і прийняття.
А оповідач?
Що з ним?
Оповідач продовжить розповідати історії,
історії, натхненні друзями.
І сподіватиметься,
що їхні історії про захопливі пригоди поширяться по всіх усюдах,
і всі дізнаються про їхню відвагу.
Але є історія, якої він ніколи не розкаже.
Історія про мага.
Принаймні не розкаже справжню історію.
Справжню історію?
Коли вона наклала закляття.
Руки геть від мене!
Бувай, Майку.
Вона витратила останні сили і зникла.
Од!
А хтось питав себе, як вона наклала закляття?
Камінь пригнічення.
Вона не могла застосувати магію.
У метушні ніхто не помітив.
Але вона дуже розумна.
Така ж розумна, як і її сестра,
яка, почувши благання паладина,
передумала.
Не плач, Джейн.
Моя історія…
завжди мала закінчитися тут.
Але твоя не мусить.
Разом сестри розробили план,
план захисту мага від Ордену Чорної руки,
що хотів будь-що вкрасти її сили.
Щоб обдурити їх, вона мала змусити всіх,
зокрема її друзів, повірити, що вона мертва.
Тож сестра наклала закляття здалеку.
За межами дії каменю пригнічення.
Од! Ти бачиш Од?
Закляття невидимості.
Після втечі мага сестра наклала останнє закляття.
Маг, що загинув, не справжній маг.
Це була ілюзія.
То де ж вона?
Ніхто не знає.
І не дізнається.
Але я хочу вірити, що вона у прекрасній країні, десь далеко.
Знайшла містечко, що стало для неї домом.
Далеко від Чорної руки.
І там
вона нарешті
знайшла спокій.
Нарешті знайшла щастя.
Це лише теорія.
Як знати, чи це правда?
Ніяк.
Не стовідсотково.
Але я вірю, що так і є.
Я вірю.
Народ! Що там у вас? Лазанья стигне!
Ми щойно закінчили. Уже йдемо.
МАКС — ЛУКАС — ДАСТІН — ВІЛЛ — МАЙК
Холлі, які правила?
Обережно!
Сам обережно! Ти обіцяв закінчити годину тому!
Це наш маленький замок.
Я пошукаю початкову кампанію в посібнику.
Чому ти майстер підземелля?
Бо це моя ідея і мій дім!
Ти казала, що це не для ботанів!
-А це що? -Постав!
-Ти перднув? -Ні.
Щось смердить. Мене зараз знудить.
Це стара піца.
Стара піца не тхне дупою!
Це дівчата.
Дівчата не пукають. А як пукають, то трояндами.
Слухайте Холлі!
-Віддам, коли зосередишся! -Я не бачу!
Ти можеш бути півросликом!
Ти хочеш, щоб я ходила так і падала?
Ні, сядь і зосередься!
Віддай мені окуляри!
А це що?
Я хочу бути майстром підземелля!
Ні! Можеш покласти?
Нам потрібен карлик, ельф, гном…
ЗАПРОШУЮ ДРУЗІВ ДІМ ВІЛЛА МУДРОГО — ЗАМОК БАЙЄРСА
ВИ ЗАЛИШАЄТЕ ХОУКІНС ПОВЕРТАЙТЕСЯ
ДИВНІ ДИВА — ПОСІБНИК ДЛЯ ГРАВЦІВ ФЕНТЕЗІЙНА РОЛЬОВА ГРА
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин