Ana. Elza. –V posteljo.
O, ne. Princeso je uročil snežni škrat.
Hitro, Elza. Naredi princa. Pa lepega!
O, ne! Še princ se je ujel.
Ljubezen vedno premaga nevarnost.
Ana.
Poljubi ne bodo rešili gozda.
Izgubljene vile kličejo.
Kako se oglaša žirafa?
Ni važno. Zbudijo kraljico vil,
ona pa prekine urok in reši vse!
In vsi se poročijo!
Kaj se igrata? –Uročeni gozd.
Princ in princesa …
Ni podoben tistemu gozdu, ki sem ga jaz videl.
Videl si uročeni gozd? –Kaj?
Ja, enkrat.
Pa nama tega nisi nikoli povedal?
Lahko vama povem zdaj, če bosta …
Prav. –Povej nama.
Si prepričan?
Čas je, da izvesta.
Bova potem naredili snežaka. –Če se bosta pomirili in poslušali.
Daleč proč, povsem na severu,
je bil nekoč zelo star in zelo uročen gozd.
Toda ni bil čaroben zaradi škratjih urokov in vil.
Ščitili so ga najmočnejši duhovi.
Varuhi zraka,
ognja,
vode
in zemlje.
V gozdu je živelo tudi skrivnostno ljudstvo Severcev.
So imeli čarobne moči kot jaz?
Ne, Elza, niso jih imeli.
Le izkoristili so darove gozda.
Živeli so drugače kot mi,
a smo živeli v prijateljstvu.
V znak prijateljstva jim je vajin dedek, kralj Runard,
zgradil ogromen jez in zagotovil dostop do vode.
To je bil dar miru.
To je pa velik dar miru.
V veliko čast mi je bilo, da sem šel lahko v gozd na proslavo.
Pokončno, Agnar.
Nisem bil pripravljen na tisto, kar je prinesel tisti dan.
Nismo bili pazljivi.
Bili smo očarani.
Bilo je tako
čarobno.
A nekaj je šlo narobe.
Napadli so nas.
Stopi za mene.
Bitka je bila kruta.
Vajin dedek …
Oče!
… je umrl.
Boj je razjaril varuhe.
Pazite!
Svojo moč so obrnili proti nam.
Zaslišal sem glas
in nekdo me je rešil.
Rekli so mi, da so varuhi potem izginili.
Mogočna meglica je prekrila gozd
in ga za vedno zaprla.
Tisto noč sem postal kralj Arendella.
Očka, to je bilo epsko.
Obožujem tistega, ki te je rešil.
Ko bi le vedel, kdo je bil.
Kaj se je zgodilo z varuhi? Kaj je zdaj v gozdu?
Ne vem.
Meglica je še tam.
Nihče ne more noter. In od takrat ni nihče prišel ven.
Torej smo varni. –Ja.
Ampak gozd se lahko prebudi.
Biti moramo pripravljeni na nevarnost, ki jo prinaša.
Čas je, da očetu zaželita lahko noč.
Ampak imam še toliko vprašanj. –Jih boš zastavila kdaj drugič.
Saj veš, da nimam potrpljenja.
Zakaj so nas Severci sploh napadli?
Kdo napade ljudi, ki jim dajo darove?
Misliš, da se bo gozd spet prebudil?
To ve samo Atohalan.
Ata kdo?
Ko sem bila majhna,
mi je mami prepevala pesem o posebni reki Atohalan,
ki hrani vse odgovore o preteklosti.
O tem, od kod prihajamo. –Vau.
Nama jo zapoješ? Prosim?
No, prav. Topel objemček.
Smukni vanj.
Kamor veter
poleti
Tam je reka
In spomini vsi
Spi zdaj, moja ljubica
Saj reka nosi znanja vsa
V njenih vodah
Prav na dnu
Je odgovor,
ki ga najdeš v snu
Le odplavaj zdaj do tja
A pazi, da ne boš zašla
Ja, sliši, kdor prisluhne ji
V pesmi vse je magično
A strah naj te ne ohromi
Sprejmi še spoznanje to
DrSi predstavlja LEDENO KRALJESTVO II
Kamor veter
poleti
Tam je mati
In spomini vsi
Dom te čaka, ljubica
Vse, kar je šlo
Boš spet našla
Vaše veličanstvo. Vse je nared.
Oprostite.
Prihajam.
Slišite? –Kaj?
Ni važno.
Uživaš na novi hladilni blazini, Olaf?
Živim svoje sanje, Ana.
Ko bi le lahko trajale večno.
Sprememba se nam roga s svojo lepoto.
Prosim?
Oprosti. Bolj sem zrel, bolj sem pesniški.
Povej, ti, ki si starejša in pametnejša, te kdaj vznemirja misel,
da nič ni večno?
Ne. –Res?
Komaj čakam, da bom starina kot ti
in se ne bom več ukvarjal s pomembnimi rečmi.
Nisem tako mislila.
Ne skrbi me,
ker imam tebe, Elzo, Krištofa in Svena.
Vrata so spet odprta
in nisem več sama.
Res je, veter je malo hladnejši
In vsi smo starejši
In oblaki polete, kot jih sapica podi
Glej, strašilo se spreminja v gnojilo
Vroče sonce moj je list posušilo
A vseeno nekaj stalnih je stvari
Saj vse kot vedno je
Ko počiva v dlani dlan
Tak občutek je,
ko preživljava skupaj dan
Kakor skala je, ki se ne podre
In če si kdaj na dnu
Vse kot vedno je
In veš, da zate bom vedno tu
Že listje z drevja odpada
Zdi se, kot da prihodnost prihaja
Mar mi praviš, da nocoj imaš namen poklekniti?
Ampak v teh stvareh sem prava neroda
In vedno pripeti se nezgoda
Kaj, ko prepustil bi mi romantične reči?
Ja, vse kot vedno je,
ko neskončno jo rad imam
Tak občutek je,
da nikoli ne bom več sam
A če to storim
in se ne bojim
Vse bo lepo in prav
Ne?
Vse kot vedno je
Sven, le glej, da boš prav ravnal
Nemiren veter
Morda na njem potuje ta glas
Nekaj prihaja
Spremembe, ki s seboj jih nosi čas
Trenutek sreče
prekratek je, poglej
Naj se ne pozabi
Užijem ga, naj traja še naprej
Ko veter je malo hladnejši
In vsak dan smo malo starejši
Pripravimo darove
jesenskega neba
Za vedno smo v domovini obilja,
ki pridnim le z dobrim postilja
In zastava Arendella naj nam večno plapola
Naj večno plapola
Vse kot vedno je
Čas beži, ne ustavi se
Tak občutek je,
da prihodnost neznana je
Pusti vse skrbi v preteklosti
Čas nam ne da miru
Vse kot vedno je
Veš, da zate bom vedno tu
Zate bom vedno tu
–Zate bom vedno tu
Veš, zate bom vedno tu
Prav. Lev?
Grizli?
Pošast? –Rjavi medved.
Jezen obraz? –Črni medved?
Hans?
Nepopravljiva pošast? –Največja napaka tvojega življenja?
Sploh te ne bi poljubil?
Zlobnež!
Vsi smo bili blizu. –Olaf, ti si na vrsti.
Prav.
Odkar znam brati, je precej lažje.
Hitri krog, fantje proti puncam.
Pripravljen sem.
Zdaj.
Samorog. Sladoled!
Grad! Hrastko!
Čajnik! Miš!
Elza!
Olaf se ne bi smel spreminjati.
Ni važno. To bo mala malica.
Dve sestri, en um.
Hvala. –Dobro.
Pa dajmo.
Zmogla boš, Elza.
Kar počasi.
Pokaži s telesom.
Nič?
Zrak? Drevo? Ljudje?
Drevodje? To ni beseda.
Fant z lopato? Zobje?
Pomivanje posode?
Polarni medved? –Hej. –Oprosti.
Malo mi pomagaj.
Prestrašena?
Odsotna?
Zaskrbljena? Panična? Nemirna?
Daj no, res si videti nemirna.
Zmagala sva. –Revanša?
Veste, kaj? Spat grem.
Se dobro počutiš? –Utrujena sem.
Lahko noč. –Tudi jaz sem utrujen.
Sven je obljubil, da mi bo prebral zgodbo za lahko noč. Ni tako, Sven?
Res? –Res dobro oponašaš!
Ko se pretvarjaš, da si Krištof, in rečeš:
"Govoriti moram z nekimi kamni o svojem otroštvu."
Začnita brez mene.
Ni bila Elza malce čudna?
Taka kot po navadi.
Zadnja naloga jo je res zmedla. Kaj je že imela?
Ne vem. –Ta ne. Ne.
Ne vem, ampak …
Led? Prosim te.
Ni znala pokazati ledu?
Pogledat jo grem.
Hvala, srček. Rada te imam.
Tudi jaz tebe.
Saj je v redu.
Naprej.
Ja, nekaj je narobe.
S tabo? –Ne, s tabo.
Mamin šal imaš na sebi.
Nosiš ga, ko je kaj narobe.
Smo te prizadeli? Oprosti.
Le redki res obvladajo družinske igre. Tako pač je.
Ne gre za to.
Kaj pa je potem?
Gre za …
Ne bi rada česa pokvarila.
Česa le? Odlično ti gre.
Elza, kdaj se boš videla tako, kot te vidim jaz?
Le kaj bi brez tebe?
Vedno bom ob tebi.
Vem, kaj potrebuješ. Pridi. –Kaj?
Kot je govorila mami: "Topel objemček, smukni vanj."
Kamor veter
poleti
Tam je reka
In spomini vsi
Vem, kaj bi rada dosegla.
Spi zdaj, moja ljubica
Saj reka nosi znanja vsa
Ti me kličeš,
a ne grem
Tvoj glas me vabi
Kam, še ne vem
In razum mi pravi, naj nikar se ne predam
temu šepetanju, ki odrivam ga na stran
Ti nisi glas
Si v moji glavi tih napev
In če te slišim,
pa te ne,
je to strahu odmev
Vsi, ki so pri srcu mi, v zidovih teh žive
Oprosti mi, sirena, a ni mar mi več za te
Imam svojo zgodbo Dovolj mi je bila
V meni je strah, kaj me še čaka, če s teboj bom šla
Nekam daleč stran
Kaj sploh želiš?
Da kradeš tihe mi noči
in mi misli zamotiš,
da ne vidijo oči?
Morda podobna meni
le sorodna duša si,
ki dobro ve,
da ni tam, kjer si želi
Vsak nov dan je bolj zahteven,
čutim, da mi raste moč
Nekaj pa me vleče, da odšla bi proč
Nekam daleč stran
Si tam zunaj? Skrita v temi
Naj razumem Daj, pokaži
Kam se umikaš? Ne hodi drugam
Le kako naj sledim?
Nekam daleč stran
Zrak, ogenj, voda, zemlja.
Voda!
Zrak besni, ni ognja, ni vode.
Naslednja bo zemlja.
Stran moramo.
Vse bo v redu. Umaknite se na klife.
O, ne! Odpihnilo me bo!
Držim te!
Ja, vsi so na varnem.
Na, vzemite.
Si v redu, Olaf? –Ja. Temu bi rekli,
da nadziramo, kar lahko, ko stvari uidejo izpod nadzora.
Ne razumem.
Slišala si nek glas, pa mi nisi povedala?
Nisem hotela, da bi te skrbelo.
Obljubili sva si, da med nama ne bo skrivnosti.
Povej mi, kaj se dogaja.
Prebudila sem magične varuhe Uročenega gozda.
Tega pa res nisem pričakovala.
Čakaj. Uročenega gozda?
Tistega, pred katerim naju je svaril oče? –Ja.
Zakaj si to naredila? –Zaradi glasu.
Slišati bo noro,
a verjamem, da je tisti, ki me kliče, dober.
Kako lahko to rečeš? Poglej kraljestvo.
Vem. A s svojimi močmi to čutim.
Res čutim.
Dobro.
O, ne. Kaj pa zdaj?
Troli?
Krištof! Pogrešali smo te.
Pabi. –Z vama ni nikoli dolgčas.
Upam, da si se pripravljena soočiti s posledicami svojih dejanj.
Jezni magični varuhi niso za strahopetce.
Zakaj so še vedno jezni?
Kaj ima to z Arendellom?
Pa poglejmo, kaj se vidi.
Preteklost ni to, kar se zdi.
Krivico je treba popraviti.
Arendelle ni varen.
Najti moraš resnico.
Brez nje …
… ne vidim prihodnosti.
Ni prihodnosti?
Ko ne vidiš prihodnosti, moraš narediti, kar je prav.
To pa je, da grem v Uročeni gozd in poiščem tisti glas.
Krištof, mi posodiš vprego in Svena? –To mi ni preveč všeč.
Ne boš šla sama. –Ana, ne.
Imam moči, ti pa ne. –Veš, kaj? Šla sem na Severno goro,
preživela ledeno srce, te rešila pred mojim bivšim,
in vse to brez moči. Tako da grem s tabo.
Jaz tudi. Vozil bom. –Jaz prinesem prigrizke!
Pazil bom na vaše ljudstvo.
Do naše vrnitve naj ne hodijo v kraljestvo. –Seveda.
Povejmo vsem.
Ana, skrbi me zanjo.
Vedno smo se bali, da so Elzine moči prevelike za ta svet.
Zdaj moramo moliti, da bodo zadoščale.
Ne bom dovolila, da se ji kaj zgodi.
Kdo bi rad slišal zanimivosti?
Jaz. No, povej.
Veste, da ima voda spomin? To je dejstvo.
Marsikdo ne verjame, a je res.
Veste, da moške šestkrat prej udari strela kot ženske?
Veste, da gorile rigajo, ko so srečne?
Veste, da pomežiknemo štirimilijonkrat na dan?
Veste, da vombat kaka kvadratke?
Veste, da miren spanec na dolgih potovanjih preprečuje norost?
To pa ne drži. –Pač. –Res je. –Definitivno.
Ne, res je.
Ste pa res soglasni. Ko se vrnemo, bom preveril.
Oba spita.
Kaj bi rad počel?
Sven, drži smer.
Ana. Ana? –Ja?
Se spomniš najinega prvega skupnega potovanja, ko sem te imel za noro,
ker si se hotela poročiti z nekom, ki si ga prvič videla?
Kaj? Noro?
Nisi rekel, da sem nora. Me imaš za noro?
Ne. To je bilo takrat.
Bila si …
Ne nora. Očitno.
Samo naivna.
Ne naivna. Neizkušena v ljubezni. Kot sem bil jaz.
Ko si neizkušen, ga hitro polomiš.
Hočeš reči, da nisem prava zate?
Kaj? Ne, ne. Ne pravim, da se motiš ali da si nora.
Krištof, nehaj. Prosim te. –Dobra ideja.
Slišim glas.
Res?
Olaf, zbudi se.
Vau.
Kaj, vraga …
Obljubi, da bova to naredili skupaj.
Obljubim.
V redu je.
Veste, da je uročeni gozd tudi kraj preobrazbe?
Pojma nimam, kaj to pomeni,
a komaj čakam, da vidim, kaj se bo zgodilo z vsakim od nas.
Hej! –Kaj je to?
Ne porivaj. –Nehaj.
Prehitro je.
Kaj je bilo to?
Ne. Ne, ne.
Pa smo ujeti. To bi morala predvideti.
Gozd je prekrasen.
Jez še stoji.
Bil je v Pabijevih vizijah.
A zakaj?
Ne vem, a je še v dobrem stanju. Hvala bogu.
Kako to misliš? –Če bi se jez porušil,
bi nastal tako velik val, da bi odplaknil vse v fjordu.
Vse?
V fjordu je tudi Arendelle.
Nič se ne bo zgodilo Arendellu. Vse bo v redu.
Pridi.
V drugačnih okoliščinah bi bil ta kraj precej romantičen.
Se ti ne zdi? –V drugačnih okoliščinah?
Če bi bil tu z drugo? –Kaj? Ne! Hočem reči …
Če slučajno ne pridemo od tod … –Kaj?
Misliš, da se ne bomo rešili? –Ne. Ne!
Hočem reči, rešili se bomo.
No, malce je zapleteno, a rad bi povedal …
Če bi slučajno umrli …
Misliš, da bomo umrli? –Ne! Kje pa.
Kje je Elza? –Enkrat bomo umrli.
Obljubila sem, da bom vedno ob njej. –Ne bomo umrli zdaj.
Elza! –Enkrat čez mnogo let.
Ne bodi pokroviteljski.
Elza!
Tukaj si.
Si v redu? –Ja.
Dobro.
Kje je Olaf?
Ana?
Elza?
Sven?
Samanta?
Saj ne poznam nobene Samante.
To je normalno.
Kaj je to?
Samanta?
Vse bolj jasno bo, ko bom starejši
Vse imelo smisel bo tedaj
Star in moder bom snežak In ponosen, da sem tak
Zakaj premleval bi stvari za nazaj?
Vse bom razumel, ko bom starejši
Poznal skrivnost, ki skriva jo ta gozd
Vem, da le še kratek čas in povem vam vsem na glas
Dobro je, ko sreča te modrost
Oprostite.
Rastem, se prilagajam
Zmeda mi sledi skozi čas
A ko bolj bom zrel, vse več sreče bom imel,
ko me spremljal vsepovsod ta čuden bo obraz
Vse to bolj jasno bo, ko bom starejši
Ni razloga, da pozabil bi na smeh
Zdaj vem, kaj je pravi čar
Da bom pameten in star.
Ko si starejši,
smisel najdeš prav v vseh stvareh
V redu je.
Olaf!
Živjo.
To je varuh vetra!
Umaknite se!
Slabo mi bo.
Saj bi ti prijel lase, a ne najdem rok.
Hej! Nehaj!
Elza!
Pusti jo!
Ana, previdno!
Za mojo sestro gre!
Princ Agnar!
Za Arendelle.
Pazi!
Oče!
Si v redu? –Ja.
Kaj je to?
Trenutki, ujeti v času.
Kako že vedno rečeš, Olaf?
Kaj že?
Mojo teorijo, da je napredna tehnologija rešitev in hkrati poguba?
Ne to. Tisto o …
O kumaricah? –Ne. –O vodi.
Aja. Voda ima spomin.
Voda, ki sestavlja nas, je šla skozi vsaj štiri ljudi
ali živali pred nami.
Vse si je zapomnila.
Spet piha veter.
Sijajno.
Rekel ti bom kar Vihra.
Ven.
Živjo. –Si pa radoveden.
Si zdaj boljše volje?
To je oče.
To dekle.
Rešuje ga.
Severka je.
Kaj je to?
Olaf, stopi za mene.
Kaj boš s tem? –Pojma nimam.
Spustite orožje.
Vi tudi. –Arendellski vojaki?
Groziš mojim ljudem, poročnik? –Vdiraš v moj plesni prostor, Elena?
Zakaj mi je vojak tako znan? –Ne, ne.
Poročnik! –Vzemite meč!
To je bila magija.
Si videla? –Seveda sem.
Res lep hladen pozdravček. –Že od takrat so ujeti tu?
Ja. –Kaj bomo zdaj?
Prepustite meni.
Živjo, sem Olaf.
Pardon. Obleke me utesnjujejo.
Gotovo se sprašujete, kdo smo in kaj počnemo tu. Preprosto je.
Začelo se je s sestrama.
Ena se je rodila z magičnimi močmi, druga brez njih.
Obožujeta snežake.
Ana, ne! Previsoko!
Bum!
Mami! Oči! Pomagajta!
Tresk! Vsa vrata zaprta.
Sestri sta ločeni.
A imata vsaj starše.
Starši so mrtvi.
Živjo, sem Ana. Poročila se bom z moškim, ki sem ga ravno spoznala.
Elza bo počila! Sneg, sneg! Stran!
Magija v mojih snežinkah.
Živim.
Ledena palača za eno.
Ven, Ana.
Moje srce. –Mojbog.
Samo prava ljubezen te lahko reši. –Poljub prave ljubezni.
Nisi vredna.
Veš, kaj? Jaz sem baraba. –Kaj?
Ana zamrzne za vedno.
O, Ana.
Potem se stali. Nato je Elza prebudila magične varuhe,
ki so nas nagnali iz kraljestva.
Najti moramo resnico o preteklosti, a nimamo pojma, kako.
Čeprav Elza sliši glasove, kar je mogoče dobro.
Kakšno vprašanje?
Saj so razumeli.
Ste res kraljica Arendella?
Ja. –Zakaj bi narava obdarila Arendellko s takimi močmi?
Da bi se odkupila za vaša dejanja.
Moji ljudje so nedolžni. Nikoli ne bi prvi napadli.
Naj se pokaže resnica.
Pozdravljeni. Oprostite. Kaj se dogaja?
Tako je. Poročnik Matija!
Knjižnica, drugi portret z leve. Bili ste očetov kraljevi stražar.
Agnar.
Kaj se je zgodilo staršem?
Njuna ladja je potonila v Južnem morju pred šestimi leti.
Vidim ga, podobni sta mu.
Res? –Vojaki.
Morda smo malo starejši, a smo še močni.
S ponosom bomo služili Arendellu.
Čakajte. Prosim.
Nekdo me je poklical sem.
Moram najti ta glas.
Verjamem, da ima odgovore, s katerimi bomo osvobodili gozd.
Verjemite, samo pomagala mi rada.
Zaupamo samo naravi.
Ko narava spregovori,
ji prisluhnemo.
Ko bom starejši, mi bo vse jasno.
Varuh ognja!
Umaknite se!
Do reke!
Ne, ne! Jeleni! Napačna smer!
Dajmo, Sven!
Ponje greva.
Elza, pojdi stran!
Ne, ne.
Elza!
Dajva, prijatelj, zmogla bova.
Ana!
Spravi jo od tod.
Ne! Elza!
Vsi naju gledajo, kajne?
Imaš kakšen nasvet?
Ne?
Bi morala vedeti, kaj to pomeni?
Tudi ti ga slišiš.
Nekdo naju kliče.
Kdo je to? Kaj naj narediva?
Dobro, naprej proti severu.
Elza!
Hvala bogu. –Ana.
Si v redu? –Kaj si se šla?
Lahko bi umrla. Ne moreš mi kar slediti v ogenj.
Če nočeš, da ti sledim v ogenj, sama ne hodi vanj.
Nisi previdna, Elza.
Oprosti. Si v redu?
Tudi bolje sem že bila.
Vem, kaj potrebuješ.
Kje si dobila ta šal?
To je severški šal.
Kaj?
Pripada eni naših najstarejših družin.
Mamin je bil.
Elza.
Vidim.
Mami je.
Mami je tisti dan očetu rešila življenje.
Najina mama je bila Severka.
Smo Severci.
Smo ljudstvo sonca.
Obljubim, da bom osvobodila gozd in obnovila Arendelle.
To je velika obljuba, Elza.
Osvobodila bo gozd?
Oprosti.
Nekateri smo bili tu rojeni in še nismo videli jasnega neba.
Razumem.
Sem Gaber. –Krištof.
Spet sem slišala glas. Na sever moramo.
Ampak tam se ponoči klatijo zemeljski ajdi.
Zjutraj pojdite.
Sem Marjetica. –Marjetica, potrudili se bomo.
Nekaj mi povejte.
Kako shajate
z naraščajočo kompleksnostjo misli, ki pridejo z zrelostjo?
Špica.
Osvežujoče se je pogovarjati z mladino. Prihodnost bo lepa.
Ne, ne. Ne jej tega. Kdo ve, po čem sem hodil.
Ne dobim njene pozornosti. Ne znam izbrati pravih besed.
Srečo imaš. Pojma nimam o ženskah.
Vem pa, da imamo čudovit obred snubljenja.
Do zore lahko vse pripraviva. –Res?
Najboljše je, da rabiva veliko jelenov.
Kako je doma?
Je Helena še v Kozjem hramu? –Ja.
Res? Se je poročila?
Vau. Zakaj se nič bolje ne počutim?
Kaj še pogrešate?
Očeta. Preminil je že pred tem.
Bil je velik človek.
Zaradi njega smo v Arendellu dobro živeli,
a me je naučil, da nič ni samoumevno.
Govoril je: "Vedno bodi pripravljen.
"Ko boš mislil, da si našel pravo smer,
te bo življenje vrglo na novo pot."
Kaj narediš takrat?
Vztrajaš. Greš korak za korakom.
Narediš, kar je prav.
Tako je.
Ti lahko nekaj pokažem?
Poznaš zrak, ogenj, vodo in zemljo.
Ja. –Obstaja še peti varuh,
ki naj bi bil most med nami in magijo narave.
Peti varuh? –Pravijo, da so ga slišali, ko je gozd padel.
Oče ga je slišal.
Me on kliče?
Mogoče. Samo Atohalan ve.
Atohalan.
Le odplavaj zdaj do tja
A pazi, da ne boš zašla
Zakaj je v uspavankah vedno neko strašljivo opozorilo?
To se ves čas sprašujem.
Zemeljski ajdi.
Kaj počno tu spodaj?
Skrij se.
Prihajajo!
Zato se ne igramo z ognjem.
Nisem več jezen. Zakaj si tako ljubek?
Reci, da nisi hotela za njimi.
Kaj, če jih lahko pomirim, kot sem veter in ogenj?
Kaj, če te zdrobijo, preden bi ti uspelo?
Ne pozabi, tvoj cilj je najti glas,
izvedeti resnico in nas spraviti domov.
Živjo, punci. To je bilo pa blizu. –Vem.
Ajdi so me začutili. Lahko se vrnejo.
Nikogar nočem izpostavljati nevarnosti.
Prav imaš, Ana. Poiskati moramo glas.
Takoj gremo na pot. –Prav, gremo.
Samo še …
Čakaj. Kje sta Krištof in Sven?
Saj res. Šla sta z Gabrom in skupino jelenov.
Odšla sta? –Ja.
Ne da bi nam povedala?
Moške je težko razumeti.
Je prav, da se počutim trapasto?
Ja, čisto prav.
Ste pripravljeni?
Pripravljeni! –Mogoče bi malce povadili.
Ljubim ljubezen. –Čakaj. Tudi ti oponašaš njihov glas?
Ja.
Kot bi slišal njihove misli.
Ja, potem to pač rečeš.
Potem to pač rečeš.
Dobro. Prihaja.
Princesa Ana iz Arendella,
moja vrla, neustrašna in rdečelasa ljubezen.
Bi se poročila z mano?
Ne.
Princesa je šla s kraljico.
Kaj? Čakaj, kaj?
Raje jima ne sledi. Že davno sta šli.
Davno?
No, ja.
Gremo na Lišajske trate.
Lahko greš z nami, če hočeš.
Res mi je žal, da …
Že v redu. –Ja.
Spakirat grem. Prideš?
Samo … Se dobimo tam. –Saj veš, kam moraš, ne?
Ja. –Prav. –Poznam gozdove.
Boljši od ljudi so jeleni
Sven, res mi je hudo
Pozabi skrbi,
naj srce ne ihti
Le daj, Krištof
Veš, da bo šlo
Odšla si stran
Saj tvoja pot gre tja, drugam
Ostal sem sam,
naj ti sledim ali čakam?
Težko mi je
Ko brez tebe mine dan
A vse ovire zate le premagam
Mar občutek je ta, kot da se bova razšla?
In zakaj le jaz še vedno iščem pot do srca?
Kot v sanjah se mi zdi,
da ni v gozdu sledi
Tu je tam Dol je gor,
ko te ni
Čakam dneve in noči
A ni v gozdu sledi
Kako naj najdem skrite poti?
Ni v gozdu sledi
Vse do zdaj
preprost se zdel je vsak moj korak
In nisem sanjal, da bom taval v temi
Kdo sem jaz,
pokaže naj čas
Vse je nič, če ni te ob meni
Verjemi!
Vem, brez tebe ni poti,
saj ni v gozdu sledi
Gor je dol, dan je noč,
ko tebe ni
O, ti me vedno vodiš,
ko ni v gozdu sledi
Ti je sploh še mar zame?
Čakam le
Na tvoj znak
–In vedno bom
le tvoj junak! –Tvoj junak
Vse dotlej
ni v gozdu sledi –V gozdu sledi
Ni sledi V gozdu sledi
Ni v gozdu sledi
V gozdu sledi V gozdu
Ni v gozdu sledi
Olaf, naj samo eden poje.
Se strinjam. Ona malo fuša.
Vihra je nazaj.
Kaj?
Kako je to mogoče?
Kaj je?
Ladja najinih staršev.
Toda nismo na Južnem morju.
Ne.
Kaj njuna ladja počne tu?
Kako, da je tu?
Verjetno jo je naplavilo Mračno morje.
Kaj sta počela v Mračnem morju?
Ne vem.
Kako je ladja prišla skozi meglico?
Mislil sem, da lahko pridemo le mi.
Razen če je bila prazna.
Nekaj bomo že našli.
Čakaj. Poglejta naokrog.
Vse arendellske ladje imajo skrivni predal. Vodoodporen.
Pametno.
Se pa sprašujem, zakaj vsa ladja ni vodoodporna.
Glej.
Kateri jezik je to?
Ne vem. To je mamina pisava.
"Konec ledene dobe.
Našla reko, a se izgubila.
Magični izvor. Elzin izvor?"
Zemljevid je.
Potovala sta proti severu in hotela prečkati Mračno morje proti …
Atohalanu.
Obstaja?
Ata kdo? –Atohalan.
Magična reka, ki skriva vse odgovore o preteklosti.
To krepi mojo teorijo, da ima voda spomin.
Voda ima spomin.
Elza?
Rada bi vedela, kaj se jima je zgodilo.
Atohalan je vir njene magije.
Greva naprej, za Elzo.
Valovi so previsoki!
Iduna! –Agnar!
Elza!
Ej, kaj pa počneš?
Jaz sem kriva.
Iskala sta odgovore o meni.
Nisi odgovorna za njune odločitve.
Ne, samo za njuno smrt.
Nehaj. Ne.
Elena je vprašala,
zakaj so varuhi nagradili Arendelle z magično kraljico.
Ker je mati rešila očeta.
Svojega sovražnika.
Njeno dobro dejanje je bilo nagrajeno s tabo.
Dar si. –Za kaj?
Če lahko kdo pojasni preteklost,
če lahko kdo reši Arendelle in gozd, si to ti.
Verjamem vate, Elza. Bolj kot v vse drugo.
Marjetica je omenila petega varuha.
Varuha, ki je most med naravo in nami.
Peti varuh?
On me kliče iz Atohalana.
Tam so odgovori o preteklosti.
Torej pojdiva do Atohalana.
Ne midve. Jaz. –Kaj?
Mračno morje je prenevarno za obe.
Ne! Skupaj bova šli.
Se spomniš pesmi? "Pazi, da ne boš zašla."
Kdo bo pazil, da ne boš zašla?
Rekla si, da verjameš vame in da mi je bilo to namenjeno.
Nočem ti preprečiti tega.
Da uresničiš svoje poslanstvo, karkoli to pač je.
Ampak nočem, da umreš,
medtem ko rešuješ težave vseh drugih.
Ne lotevaj se tega sama. Naj ti pomagam, prosim.
Ne smem te izgubiti, Elza.
Tudi jaz ne tebe, Ana.
Pridi.
Kaj?
Kaj počneš?
Elza!
Ne, ne!
Olaf, pomagaj mi ustaviti to reč. Daj mi roko.
Drži se!
Čakaj! Ne, ne!
To ni res.
Ana, mogoče bo zvenelo noro, a čutim naraščajočo jezo.
Saj sem jezna, Olaf!
Obljubila mi je, da se bova tega lotili skupaj.
Aha.
Hotel sem reči, da čutim, da raste jeza tudi v meni.
Ti si jezen?
Mislim, da.
Elza se je znebila tudi mene in se sploh ni poslovila.
Z vso pravico si zelo jezen nanjo.
Rekla si, da se nekatere reči nikoli ne spremenijo.
Od takrat se je spremenilo prav vse.
Vem.
Še vedno držim tvojo roko.
Prav imaš, Ana.
Bolje se počutim. Res znaš prisluhniti.
Kaj se greš? Nesramna si.
Ne! Ne!
Ajdi.
Ogromni so.
Drži se, Olaf.
Zdrži brez kričanja.
Našla.
Hvala.
Kje sva?
V jami, ki nima izhoda.
Ima pa srhljiv, črnkast vhod.
Pridi, zabavno bo.
Razen če tu ostaneva za vedno, naju nihče ne najde,
ti bi stradala, jaz pa obupal.
Dobro pa je, da gre Elzi gotovo precej bolje kot nama.
No, prav.
Ne!
Seveda.
Ledeniki so reke ledu.
Atohalan je zamrznjena.
Slišim te.
Prihajam.
Vse v meni podrhtava
A ni mi hladno
Nekaj dobro znanega
Kakor sanje objame mi telo
Čutim, da si tam
K tebi grem brez vseh okov
In prihajam tja
Kot da bi prišla domov
Že od nekdaj sem skrivnosti
svoje vsem prikrivala
Pridi brez sramu
Zakaj bi skrivala?
Kdo si ti?
Želim te spoznati
Kdo si ti?
Daj, povej
Nate morda sem čakala in zdaj si prišla
Kdo si ti?
V oči me poglej
Od rojstva razdvojena
Zdaj prepričana v to
Da tukaj sem z razlogom
Vse mi je namenjeno bilo
Že kar pomnim, sem drugačna
Vedno sem se skrivala
Je danes dan, ko mi boš ti
vse pojasnila?
Kdo si ti?
Nič me ne ustavi
Tukaj sem
Ne trepetam
Ti si odgovor, ki bega me
že ves ta čas
O, kdo si ti?
Naj te končno spoznam!
Kaži mi pot
Skozi temo
Čakam na te
Neučakano
Kaži mi pot
Skozi temo
Čakam na te
Neučakano
Kamor veter
poleti
Tam je reka
in spomini vsi
Mati.
Dom te čaka, ljubica
Jaz sem ta!
Kdo si ti?
Zdaj moč naj pokaže
Zrasti zdaj
v nekaj novega!
Ti si odgovor, ki bega te
Že ves ta čas –Že ves ta čas
O, kdo si ti?
Živjo, sem Olaf. Rad imam tople objeme.
Rada te imam, Olaf!
Zmogla boš.
Tu stojim, bela luč sveta
Kot piščanec z opičjim obrazom!
Nisem pazila, kam stopam, sicer pa sem v redu.
Princ Hans z Južnih otokov.
Ljubim te. –Poznati moraš mojo preteklost in od kod sem.
Poslušam.
Iduna! –Kaj berete, vaše veličanstvo?
Novega danskega pisca.
Kralj Runard, žal ne razumem.
Dedek?
Vsa arendellska vojska gre z nami.
Nobenega razloga ni, da jim ne bi zaupali.
Severci sledijo magiji, torej jim nikoli ne smemo zaupati.
Dedek?
Z magijo postanejo ljudje premočni in preponosni.
Mislijo, da lahko kljubujejo volji kralja.
Pri magiji ne gre za to.
Samo strah te je.
Strahu ne smeš zaupati.
Jez bo opustošil deželo in morali bodo priti k meni.
Le odplavaj zdaj do tja
A pazi, da ne boš zašla
Prišli bodo na proslavo.
Vedeli bomo, koliko jih je in kako močni so.
Kot ste vi sprejeli nas, mi sprejemamo vas,
naše sosede in prijatelje.
Kralj Runard, jez ne koristi našim vodam.
Škoduje gozdu.
Osamil je sever … –Ne govoriva tu.
Pojdiva na fjord na čaj.
In poiščiva rešitev.
Ne!
Ana!
Kateri srečni tunel bova izbrala?
Jez bo opustošil deželo in morali bodo priti k meni.
Kralj Runard, jez škoduje gozdu.
Elza je odkrila.
Kaj?
Resnico o preteklosti.
To je moj dedek,
ki napada vodjo Severcev,
ki je brez orožja.
Jez ni bil darilo miru.
Bil je past.
To je v nasprotju z arendellskimi načeli.
Tako je.
Vem, kako osvoboditi gozd.
Vem, kaj moramo narediti, da popravimo krivico.
Zakaj si to rekla tako žalostno?
Uničiti moramo jez.
Toda potem bo poplavilo Arendelle.
Zato so morali vsi stran.
Da bi bili varni pred tem, kar je treba narediti.
Si v redu? –Rabim še kaj veselega.
Veselega?
Želve znajo dihati skozi rit.
Vidim izhod.
Vedela sem, da lahko računam nate.
Pridi, Olaf, Elza je najbrž že na poti nazaj.
Lahko jo ujameva in …
Olaf?
Kaj je to? –Si v redu?
Od mene sneži?
Čakaj. Ne. Ni to.
Snežim, ker izginjam.
Magija v meni ugaša.
Kaj?
Mislim, da z Elzo ni vse v redu.
Mislim,
da je šla predaleč.
Ne. Ne.
Ana?
Žal mi je.
Tole boš morala dokončati brez mene.
Prav? –Čakaj. Pridi sem.
Držim te.
To je dobro.
Ana?
Spomnil sem se ene reči, ki se nikoli ne spremeni.
Katere?
Ljubezni.
Topel objem?
Rad imam tople objeme.
Rada te imam.
Olaf? Elza?
Kaj naj zdaj?
Saj poznam temo
A take ne
Čutim jo, to praznino In priznam
Svetlobe ni več zame
Trpi srce
V mraku tonem,
se zlahka mu predam
Za tabo vedno grem
A tokrat ne
Saj zabrisane v mraku so sledi
Spomin vsakič zaboli
In dih mori
Toda nežen glas
V meni šepeta
Ko skopni
upanje
In zaman je vse
Storiš, kar prav se zdi
Kje si sonca sij? Preženi noč
Vsi odgovori šli so po zlu
V temi izgubljena Pogrešam moč
Verjela sem, da ti boš vedno tu
Kdo pregnal bo temo,
ko je težko? A prav zato
Storiš, kar prav se zdi
Le korak
Ali dva
Nič ne brani mi, da
storim, kar prav se zdi
Ko v daljavo se zazrem
Cilja sploh še ne uzrem
A zmogla bom moči dovolj
Za še en
nov korak V neznano dalje grem
Skozi temo noči
Sončni žarek se blešči
Storim, kar prav se zdi
Res, da ne vem,
kaj sledi
In je res, da prav vse drugače bo do konca dni
A kot pravi glas
Sedaj je čas
Storim,
kar prav se zdi
Zbudi se!
Tako, ja.
Pridi, ujemi me. Daj!
Tukaj sem!
Tako, ja. Kar sem.
Pridite!
To bo delovalo.
Semle, fantje!
Kaj?
Ne. Pelje jih k jezu.
Krištof! –Tukaj sem. Kaj naj naredim?
Do jeza moram. –Velja. –Hvala.
Gremo.
Pomagaj mi. –Bova šla naokrog.
Poročnik Matija. –Vaše veličanstvo, kaj počnete?
Jez je treba porušiti.
Le tako bomo razgnali meglico in osvobodili gozd.
Prisegli smo, da bomo varovali Arendelle.
Dokler tega ne popravimo, Arendelle nima prihodnosti.
Kralj Runard je vse izdal.
Kako to veste?
Moja sestra je umrla, da je izvedela resnico.
Prosim. Nočem še koga izgubiti.
Pazite!
Uničite jez. Dajmo!
Vrzite skale.
To, ja.
Držim jo! –Ana!
Drži se!
Oprosti, ker sem te zapustila.
Hotela sem jo zaščititi.
Saj vem. Je že v redu.
Moja ljubezen ni krhka.
Vau.
Poglej nebo.
Nisem vedel, da je tako prostrano.
34 let …
Pet mesecev …
In 23 dni.
Si res ti?
Ana.
Mislila sem, da sem te izgubila. –Mene?
Spet si me rešila.
Res?
Ana, Arendelle ni uničen.
Ni?
Varuhi so se strinjali.
Arendelle naj še stoji s tabo.
Mano? –Naredila si pravo stvar. Za vse.
Si našla petega varuha?
Ti si peti varuh. Ti si most.
Pravzaprav ima most dve strani.
Mama je imela dve hčerki.
To sva naredili skupaj.
In to bova počeli še naprej.
Skupaj.
Elza! Nič ti ni!
Drugačna si. Si se ostrigla ali kaj?
Nekaj takega.
Ana, nekaj bi te vprašala.
Povej.
Greva naredit snežaka?
Kaj?
Še dobro, da ima voda spomin.
Ana.
Elza!
Krištof in Sven!
Vsi ste se vrnili.
Obožujem srečne konce.
Saj smo končali, ne?
Ali pa se bomo zdaj redno soočali s smrtno nevarnostjo?
Ne, končali smo. –Še nekaj je ostalo.
Ana, si najbolj neverjetna oseba, kar jih poznam.
Ljubim te z vsem srcem.
Bi se poročila z mano?
Ja!
Arendelle je nepoškodovan. –Kaj?
Atohalan je čudovita reka.
Pozdravljen.
Sem spadaš.
Prisegla sem, da bom vedno delala v dobro Arendella.
K sreči vem, kaj to je.
Čeprav še vedno ne vem, kaj je to preobrazba,
se mi zdi, da nas je gozd vse spremenil.
Njeno veličanstvo, kraljica Ana iz Arendella!
Pozdravljeni.
Sven, kako si čeden.
Mojbog! Olaf!
V čast mi je.
Očarljiv si.
Vaše veličanstvo.
Krištof.
Ste se samo zame tako lepo oblekli? –Bila je Svenova ideja.
To bom nosil eno uro.
Prav. Tako ali tako si mi bolj všeč v usnju.
Ne morem verjeti, da boš zdržal celo uro. To je bilo grozno.
Kaj vse počnemo za ljubezen.
Kako se že imenuje ta magija? –Fotografija.
Fotografija.
Dobro izgledava.
Helena. General Matija. –Veličanstvo. Takoj pridem.
Do takrat lahko gledaš najino fotografijo.
Hecam se. Kako mi gre? –Fantastično.
Najini deželi in ljudstvi povezuje ljubezen.
Živjo, Vihra. Ti je všeč?
Mi pomagaš? Imam sporočilo za sestro.
Hvala.
"V petek je pantomima. Glej, da ne boš pozna.
"Ne skrbi. V Arendellu je vse v redu.
Ti kar skrbi za gozd.
Rada te imam."
Tudi jaz imam rada tebe, sestrica.
Vihra, na potep gremo. Greš zraven?
Pripravljen?
Režija
Scenarij
Prevod - RETAiL TVRip - DrSi
Priredil in uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Ni še konec …
Pokaži se!
Elza, bodi, kar si.
Bom, mami.
Elza je mrtva.
Olaf je mrtev.
Ana joka.
Sledi cel kup pomembnih stvari, ki sem jih pozabil.
Glavno je, da sem imel prav.
Voda imam spomin in tako …
Živim!
Vi pa tudi.
Živimo!
Dobra zgodba.