SRPSKA POSLA BRATE
"Idi do ivice", rekao je.
"Bojimo se", rekli su.
"Idi do ivice", rekao je.
Otišli su do ivice.
Gurnuti su.
I oni su letjeli.
Jednom davno, zapravo 1994. godine,
u kraljevini Južne Afrike,
živjeli su u zaseoku Port Elizabeth -
ja.
Imala sam dvadeset i sedam godina.
Nema težnji, nema sjajnih planova za karijeru.
Ne sjećam se ni kao dijete
sanjati sjajne snove i željeti biti nešto određeno.
Ni u školi nisam bila baš dobra.
Godinu dana nakon škole učio sam sekretara -
samo da bih imao na čemu da se vratim kao što je rekla moja majka.
Proveo sam četiri godine u inozemstvu prije povratka kući.
Sjećam se da je mami laknulo što sam se vratila kući - na sigurno.
18. decembra 1994.
Bio je to savršen ljetni dan, sjećam se.
Jedan od onih letnjih dana
kad ste cijeli dan na plaži.
Koža vam je i dalje zategnuta od sunčanja.
Ipak okusite sol na koži,
pečena govedina, dim u zraku.
Vratio se kod mene, naručio pizzu, igrao igre.
Na kraju večeri ponudio sam prijatelju da ga odveze.
Pokupio sam moje rublje iz njene kuće i vratio se kući.
Moje parkiralište je sada zauzeto,
pa sam morao parkirati malo niže.
Sjećam se kao da je bilo jučer.
Osetio sam nož u grlu,
i upravo sam čuo glas:
"Pomakni se inače ću te ubiti."
Nisam zaključao vrata automobila.
Kladim se da znam šta misliš, trebao sam skočiti,
ali nisam htio vjerovati u najgore,
pa sam izabrao da vjerujem u najbolje.
Napokon, rekao je da me ne želi povrijediti,
samo želi koristiti moj auto oko sat vremena.
"Zovem se Clinton", rekao je.
"Imaš li dečka?" Pitao me je.
I problem s tim
je da mi je to dalo lažni osjećaj sigurnosti.
Da sam bar znao.
I zaustavio se. Zaustavio.
I evo drugog velikog, lošeg vuka ulazi u auto
i sjećam se da sam samo gledao u retrovizor
i hvatajući mu pogled
i tada se moje olakšanje pretvorilo u puki strah;
jer sve što sam vidio bilo je mrtvo, hladno zlo.
I u tom trenutku mi je napokon sinulo
da neću ići kući.
Vozili su se pored posljednjih uličnih svjetala,
posljednji trag nade,
i u mrak.
Samo nas troje.
I zaustavio se u niši.
Rekao je, "Hoćeš li se boriti?"
Da li se borim? Kako se borim? Ne znam kako se boriti.
Prisilio me na oralni seks s njim
a onda je to učinio i meni.
Govoreći stvari poput: "Da li ti to dečko radi?"
"Sviđa li ti se? Imaš najfiniji ukus."
Dao mi je ljubavni ugriz za grudi i poljubio me.
Onda me je silovao.
Moje tijelo je reagiralo.
I iako sada znam da je to zaštitni mehanizam,
to je za mene bila krajnja izdaja.
"Francuski!" Theuns je prišao.
Tada sam shvatio da se ne zove "Clinton",
bio je "Frans".
Frans je rekao Theunsu,
"Da li želite i seks sa ljupkom damom?"
Theuns je samo rekao, "Ne, želim jebati kučku."
"Ne možeš tako razgovarati s njom,"
kaže čovjek koji me upravo silovao.
"Ona je dama, morate s njom pravilno razgovarati."
Prije nego što sam to uopće znao, njegove su mi ruke bile uz grlo.
I posljednje čega se sjećam,
crijeva su mi evakuirana.
Uboli su me u trbuh i stidne dijelove,
Rekli su mi, više od 37 puta.
Theuns mi je prva prerezala grlo.
Frans ga je gurnuo s puta.
Mjesec iza njega ironično mu je dao oreol.
Prerezao mi je grlo 17 puta.
Noge su im počele biti sve manje i manje.
Njihovi glasovi, slabiji.
Odvezli su se, izbacivši moju odjeću iz automobila.
Iako nisam mogao osjetiti bol,
buka mog disanja kroz moj odsječeni dušnik -
bilo užasno. I ta spoznaja,
onaj neodoljivi osjećaj tuge kad mi je sinulo -
da sam povređen van nade. Da sam umirao.
Da više neću živjeti.
Tada sam doslovno napustio svoje telo -
i buka je prestala.
Sjećam se da sam gledao dolje i već se osjećao dovoljno distancirano
ali nedovoljno daleko da se nisam mogao vratiti.
Znala sam da imam taj izbor.
I shvatila sam da se želim vratiti.
Željela sam priliku da živim svoj život bolje.
A onda, vratio sam se u svoje tijelo i buka se vratila.
Ali prvo najprije.
Morao sam biti siguran
da to više nikada neće nikome učiniti.
Francuski.
Theuns.
U nadi da će ih uhvatiti i poslati u zatvor.
A onda sam napisao:
Ja
ljubavi
mama.
Osjetio sam nešto mokro u nogama.
Shvatio sam da su mi crijeva zapravo izvan tijela.
Traper košulja bila je u blizini.
Uspio sam sve zadržati u sebi
s mojom traper košuljom jednom rukom
a zatim počeo puzati s drugim
preko ovog pepela i rezanog stakla.
Bio sam sve slabiji.
Da sam umro ovdje,
moja mama bi znala da sam malo preživio
i neodgovorena pitanja koja bi ona uvijek imala.
Ne mogu to učiniti mami.
Ipak sam shvatio da je puzanje previše nezgodno.
Neću uspjeti.
Morao sam bolje.
Tako sam se uz veliki napor uspio podići na noge
i sve je postalo crno.
Stavio sam drugu ruku na grlo
i cijela mi je ruka ušla u ozljedu.
Prekinuli su mi mišić na boku vrata
i shvatila sam da mi je glava zapravo plutala
natrag između mojih lopatica.
Uhvatio sam drugu ruku i doslovno povukao glavu
tako da sam mogao vidjeti.
Tada se to dogodilo.
Bilo je to kao da me neko drugi primio za noge
i premještao ih umjesto mene.
I sljedeće što sam znao da sam na putu.
Jednostavno sam pao. Mislim, što je najgore što se može dogoditi -
da će me neko voziti?
Dolazio je automobil.
Prišao je bliže i shvatio sam
Frans i Theuns bi mogli biti u tom automobilu.
Ne mogu ništa učiniti.
Toliko sam se borio, ali borba me sada više nema.
A onda je automobil ubrzao.
A onda sam čuo da dolazi još jedan automobil.
Bio sam dvadesetogodišnji student veterinarske tehnologije
studira na Technikonu u Pretoriji,
i bili smo na odmoru dolje u Port Elizabeth s prijateljima.
Tako da ne biste očekivali da se na odmoru dogodi nešto loše.
Prvo što smo vidjeli kad smo izašli iz automobila
je bila osoba koja je ležala na cesti bez odjeće.
To je nešto što nikada u životu nećete zaboraviti.
Uhvatio sam je za ruku.
Nije bila u stanju da govori. Pogledao sam je u oči.
Bilo je krvavo, vrlo, vrlo uplašeno. Samo sam joj rekao,
"Slušaj, imaš lijepe oči."
Bio je moj vitez u sjajnom oklopu.
Toliko se trudio da me održi na životu.
Mislim tipično za sebe, nisam htjela odustati zbog njega.
Srećom jedan od naših prijatelja imao je mobitel
što je bila nova tehnologija za to vrijeme.
Zvao hitnu službu
i rekli su nam da će poslati hitnu pomoć.
Odakle smo je našli do bolnice
bio petnaestak minuta vožnje.
Čekali smo.
Dvadeset minuta.
Trideset minuta.
Četrdeset minuta.
Na kraju su stigli i bolničari.
Odvezli smo se u bolnicu.
Pitao sam ih mogu li brže voziti.
Nisu vidjeli hitnost za to.
Kao da su gotovo odlučili da ona neće uspjeti,
pa zašto žuriti.
Nakon dolaska u žrtvama,
tada sam joj prvi put morao pustiti ruku.
Cijela moja muka od otmice do te točke
je trebalo samo 90 minuta
a putovanje koje sam putovao bilo je 30 km,
ali pravo putovanje tek je počinjalo.
Incident koji se dogodio te noći u decembru definitivno
imao veliki, veliki utjecaj na moj život.
To je u osnovi bilo ono što mi je trebalo da donesem odluku
šta ću raditi s ostatkom svog života.
I to je bilo, to je trebalo postati liječnik.
Moje uvažavanje života je u velikoj mjeri određeno
po mojoj prošlosti kao naučnika, doktora i specijaliste
u intenzivnoj medicini i anestetici.
I bio sam izložen teškoj traumi,
bolest opasna po život.
Ali mislim da nikada nisam doživio užas
povreda koje je pretrpjela Alison.
I puka brutalnost, svirepost i ...
bezumno uništavanje čovjeka me stvarno dovelo.
Vidio sam mladu damu s najstravičnijom ranom na vratu.
I vidio sam da je razderotina bila od uha do uha i to
dušnik, dušnik, bio joj je čisto prerezan i
disala je kroz zjapeću rupu
malo iznad ključnih kostiju.
Kada sam završio svoj pregled,
mladog mlađeg doktora koji ju je primio
"Doktor Comyn, to nije sve."
I vrlo je nježno povukao plahtu da mi pokaže njezin trbuh
i mogao sam to vidjeti
bio potpuno izobličen,
s velikim petljama tankog crijeva na vrhu trbuha.
Pomni pregled toga pokazao je da jeste
jako zagađen pijeskom na plaži,
sa grumenima ugljena
pa čak i grudice onoga što je izgledalo poput masti od jagnjećih kotleta.
A onda smo vrlo pažljivo pogledali njen trbuh,
vidio obim njenih povreda
i postalo nam je očito da bi to bilo malo vjerojatno
da bi ova dama ikada imala privilegiju rađati djecu.
Sredio sam
dežurni opći hirurg,
čije se ime zvalo dr Dimitri Angelov.
Odveo sam ga u stranu i rekao,
"Doktore Angelov, vjerujem da bismo trebali nazvati ORL hirurga
da nam pomogne s odsječenim dušnikom i vratnim mišićima
i onda mislim da ćemo preći na trbuh
što možete učiniti. "
Privukao se svom -
najviši koji je mogao i on,
na vrlo, gotovo germanski način, kliknuo petama,
i gledajući me ravno u oči, rekao je,
"Doktore Comyn, u svojoj zemlji sam oboje obučen za ORL hirurga
i opšti hirurg. Mogu ovo uraditi."
Liječnici vide puno stvari. Krv. Ozljede.
Ali nekako ta povreda
ostavila upečatljiv dojam teške okrutnosti
koje se ne viđa često.
Znate, imate povredu u nesreći motornog vozila,
ili tuča u pabu ili klubu, kako god da kažete,
ne izgleda tako ozbiljno kao ono što smo vidjeli tog jutra.
Ovdje je u stvari bila svirepa okrutnost
u pozorištu, ne samo ja.
Prvi dojam koji je ostavila
je kad sam je vidio kroz prozor
potpisivanjem obrasca za saglasnost mirnom rukom.
Kad pogledate njen potpis, ne biste pomislili da je takav
teško povrijeđena osoba može pisati u takvom ...
razumljiv način, znate i ispod
napisala je telefonski broj svoje majke.
Bio sam zapanjen.
U današnje vrijeme ljude s takvom snagom teško je pronaći.
Najviše me se dojmila pedantna hirurška tehnika
koje je dr Angelov izložio te noći.
Sjećam se kako je provlačio petlje crijeva kroz prste.
Svaki kutak
pedantno je čistio i u nekim slučajevima
čak je uzeo i četku za ribanje
za uklanjanje otpadaka koji su se čvrsto zalepili.
Zaista nemam naučni odgovor.
Da, možemo raspravljati i razgovarati o svim akademskim stvarima.
Moramo prihvatiti da je to čudo.
Oduvijek sam to smatrao pomalo skrivenim
da stvari koje ne razumijete pripišete čudima.
Ali ovi događaji sigurno su me doveli
iz moje stroge naučne zahvalnosti
vjerovati da se stvari događaju sa svrhom
i to je vjerovatno dobra definicija čuda.
Počet ću s njenim vratom.
Od posebne važnosti su krvne žile,
koji dovode krv u glavu i mozak.
A s tim brodovima odsječenim, Alison bi imala hemoragiju;
umrla bi u roku od tri ili četiri minute.
Tu su i neki vrlo važni živci
koji silaze s vrata za opskrbu
neki od važnih organa - nijedan nije oštećen.
A jednjak je bio neoštećen,
ali naravno dušnik je bio prekinut,
i ovo čudo je što je tako savršeno zaraslo.
Možete vidjeti višestruke uboje u njezinim prsima.
Čudo je da ništa od toga
prodrla u pluća ili srce.
Onda ću otići do stomaka.
Ovo je glavni rez kada je izvađena.
I čudo je da to nije rezultiralo
kod peritonitisa i teške infekcije.
Mnogo je uboda oko njenog trbuha,
od kojih nijedna nije prodrla da ošteti unutrašnje organe.
Nisam otišao kući te prve noći -
Ostao sam na intenzivnoj njezi
i tokom ranog dijela jutra
sestrinsko osoblje mi je reklo da su bila dva policajca
u čekaonici koji je želio razgovarati sa mnom.
Obaviješteni su me da se radi o brutalnom silovanju - užasan slučaj -
i trebala im je moja pomoć da pomognu u slučaju silovanja.
Frans du Toita sam poznavao iz prethodnog
hapšenje gdje je uhapšen i zbog silovanja.
I sreo sam ga tog ponedeljka ujutro u ćelijama
u jedinici za ubistva i pljačke,
on i Theuns Kruger; oboje su bili tamo.
Tako sam ih upoznao.
Nakon što su završeni uobičajeni postupci
u uredima za ubistva i pljačke,
sljedeći korak bio je otići i predstaviti se žrtvi,
koja je bila Alison u bolnici
i da je obavijestim da ću biti
istražni službenik u njenom slučaju.
Dali su joj fasciklu
i okretati stranice jednu po jednu
i kad je došla do slike
Frans je pokazala na to
i na papir napisao ime "Frans".
Predali su još nekoliko fotografija
a zatim je pokazala na Theunsovu sliku
i napisao svoje ime na papiru
i to je zadovoljilo policiju.
Tokom tog dana i ranog popodneva,
dvojica policijskih policajaca vratila su se ponovo
i objasnili su mi
da su bili u kontaktu sa
glavnog tužioca koji im je ukazao
da bi slučaj tužilaštva bio daleko jači
ako bi Alison verbalizirala
imena dvojice osumnjičenih.
I bio sam užasnut zbog toga.
Jer to je značilo da bih morao
izvadite cijev iz njezinih pluća,
jer s cijevi kroz glasnice ili glasovnu kutiju,
pacijenti koji se ventiliraju sondom ne mogu govoriti.
Bio sam vrlo, vrlo zabrinut uklanjanjem cijevi
Prekinuo bih liniju šava na dušniku
i ugroziti dobar posao
što smo učinili prethodne noći.
Otišao sam do Alison i opisao
intervju sa, drugi razgovor s policijom,
pitala je za mišljenje i rekla je, napisala je,
"Izvadi ga."
Izvadio sam cijev
"To je divno,"
bile su njene prve riječi. A ona je rekla:
"Napadači su mi bili Frans i Theuns."
Alison je otpuštena sa intenzivne njege
na odjel opće kirurgije
i tada sam zadnji put vidio Alison.
U kancelariji u kojoj smo radili svi smo bili poput male porodice.
Svi su se zabavili zajedno.
Svaki dan bio je dan kojem se radujem na poslu
jer se uvijek bilo čemu nasmijati.
Došao sam ujutro u ured
i jedan od mojih kolega
koja je takođe vrlo dobra Alisonina prijateljica - Kim -
ušla u ured i izgledala je vrlo uzrujano,
ali bila je uznemirena na neki način
da je nikada prije nismo vidjeli tako uzrujanu.
I sjedila je za svojim stolom
i nije poput Kim da sjedi za svojim stolom i plače.
I okrenuo sam se i pitao sam je kao,
"Jesi li dobro? Šta nije u redu?"
Sve što je rekla bilo je, "To je Alison."
Nismo smjeli odmah da je posjetimo
zbog toga što je morala na toliko operacija i tako dalje.
Mislim da smo išli par dana kasnije
a Davida i ja smo bili ti koji smo odlučili ići zajedno
jer niko od nas nije htio ići sam.
Morali smo skupiti hrabrosti da vidimo Alison
jer smo u to vrijeme svi već čitali o tome
i tačno čula šta joj se dogodilo.
Nas smo dvoje mirno stajali uz njen krevet
gledajući je,
ali do tada se nismo mogli suzdržati.
Suze su nam se kotrljale niz lica gledajući je
i nekako je imala osjećaj da je neko promatra,
pa je otvorila oči
i čim je otvorila oči,
bili smo zapanjeni kad smo vidjeli ono što smo vidjeli
jer su joj oči bile potpuno krvave.
Krvne žile su joj pukle u očima,
tako da smo mogli vidjeti samo krv u njenim očima.
Dakle, to je takođe bilo prilično uznemirujuće za vidjeti.
I nasmiješila se kad nas je vidjela
i nije željela da plačemo jer je osjećala da je dobro.
Nije željela da joj iko bude tužan.
Sjećam se da je tabak upravo bio na,
odmah ispod njenih ramena,
a ona je izvukla ruku ispod plahte
i rekla nam je:
"Gledajte, nemojte plakati momci, pogledajte, nisam ni puknuo nokat."
Vidjeli smo stanje njezinih noktiju i bilo je prljavštine
i krv ispod noktiju.
Svi su bili, bili su u užasnom stanju
i bili su napukli.
Ozlijedila je ruke. Ozlijedila je svaki dio tijela.
Sjećam se da sam bila toliko zabrinuta
da neću stići zahvaliti
svi ovi ljudi koji su se obratili meni
i poslao sva ova pisma, kartice i cvijeće
i odlučio sam da pokušam da im se zahvalim kolektivno
u pismu u novinama.
Iz straha da ne ispustim bilo koga od vas iz moje iskrene zahvalnosti,
Odlučio sam da vam pokušam kolektivno zahvaliti.
Svako ko je poslao cvijeće, poklone, čestitke,
želje, misli, molitve i ljubav,
treba znati kako su mi izmamili osmijeh na lice
i dodao mi toplinu u srce.
Ja imam život, prekrasni ljudi, a vi imate moje srce.
Možda bih preživio svoj napad,
ali svejedno sam morao preživjeti sudski slučaj.
Kad sam prvi put izašao iz bolnice,
Morao sam se vraćati svaki dan
da dr Angelov liječi moje povrede,
posebno onaj u mom trbuhu.
Morao ga je strugati dok ne iskrvari
svaki dan dok neke nove ćelije nisu porasle.
Kasnije sam ipak morao na plastičnu operaciju.
Kad pomislim na oporavak, riječ na koju mislim je bol -
sve proždiru, cijeli dan, kroz noć.
Nisam spavao.
Sjećam se samo osjećaja da je bol bila tako velika
nikada ne bi u potpunosti nestao.
Imao bih nešto od toga
ostajući do kraja života.
I zapravo, da budem iskren s vama,
Još uvijek imam medicinskih problema
zbog povreda.
Ali uvijek je bio Melvin, moj policajac.
Dve druge dame su silovane pre nego što je Alison silovana,
i to se dogodilo u nizu.
Prvoj dami koja je silovana trebalo je tjedan dana
prije nego što je slučaj prijavila policiji,
nakon što joj je prijećeno
da će je ubiti ako ode u policiju.
Druga dama koja je u to vrijeme bila trudna
otrčao dolje i ravno u policijski kombi
i prijavili slučaj.
Tada su njih dvoje odlučili da je sljedeća žrtva
da će silovati i oteti,
morat će je ubiti
jer druga dvojica nisu slušala
kad su im prijetili.
Doveo sam Fransa u svoj ured.
Nakon što sam mu dao prava koja je imao,
bio je vrlo iznenađen kad je dio upozorenja
je da je optužen za pokušaj ubistva.
Bio je tako iznenađen jer
pitao me je "Zašto pokušaj ubistva?"
Rekao sam jer je Alison živa.
I to je prvi put u mojoj karijeri
da sam ikad vidio okorjelog kriminalca
ili prekaljena osoba poput Fransa -
bio je tako iznenađen
da biste ga mogli oboriti perom.
"Dobro onda
ne mogu ništa da sakrijem od tebe jer ona hoće
očito vam reći sve što se dogodilo. "
I podigao je ruku
i povukao je prsten s prsta
i on mi je to predao i rekao mi je
"To pripada Alison."
A kad sam vidio prsten, primijetio sam krv na prstenu,
za koji smo kasnije utvrdili da pripada Alison.
Jedno od pitanja koje sam postavio Fransu bilo je,
Ne mogu razumjeti kako oni izlaze, kako bi mogao izaći,
ostavite njegovu ženu i dijete u stanu
i idi i siluj nevinu ženu.
Iako Frans du Toit i Theuns Kruger
naznačili da će se izjasniti krivim,
moj rad nije stao na tome,
jer su se u svakom trenutku mogli predomisliti,
pa sam morao da vidim da su svi eksponati
i uzeti su svi uzorci
i poslan u forenzičke laboratorije na analizu -
dokumentovano u priručniku
gdje to mogu predati tužiocu,
jer tužilac može goniti samo ono što mu vi date
kao istražni službenik.
Oporavak je bio jedna stvar, fizički oporavak,
ali tada je to bila priprema za suđenje.
Jedna od stvari koje sam morao učiniti
bio kod kliničkog psihologa.
Morala me je procijeniti prije suđenja
i jednostavno nije bilo pravo vrijeme.
Mislim, bilo je to samo pet, šest mjeseci nakon napada
i jednostavno nisam bio spreman.
Objasnila mi je u to vrijeme klatno traume,
da sam trebao proći kroz sve emocije,
tuga i tuga, mržnja i bijes.
Jednostavno nisam bila ljuta.
Ali sjećam se da sam udario jastuk
da je na kraju i željela
samo zato što sam bio toliko ljut na nju što me nije dobila.
Ogorčenost zbog potrebe za čupanjem stidnih dlačica
od strane različitih policajaca u različito vrijeme.
Samo u nečijoj kancelariji, spusti mi gaće
da se fotografišu povrede
i mog stidnog područja da pokažem brzinu oporavka.
Različiti policajci, različita mjesta.
A Alison, svaki put kad bih je zamolio da dođe,
došla je bez ikakvih argumenata i bilo kakvih pitanja.
Bila je spremna učiniti sve što smo je zamolili
jer je znala u toj fazi
to smo radili zbog nje i zbog nikoga drugog.
I trbuščić gdje su je uboli nožem
još nije zaraslo,
i to je bila rana otvorene rupe
koja je morala izliječiti iznutra,
još uvijek je bilo tamo,
i iako je to bilo tamo, ipak je došla po ...
za sve one preglede i testove koji se polažu.
Kao tužioci imamo posla sa žrtvama
koji su pretrpjeli tešku traumu
i naša je dužnost spriječiti daljnju traumatizaciju
kroz pravne procese do te konkretne žrtve.
Ali to je i timski rad
jer moramo raditi zajedno s policijom
a vaš istražni službenik je vrlo važan.
U Alisoninom slučaju bilo nam je lako jer je to bio Melvin Humpel
istražni službenik
i podržao je Alison i nas u velikoj mjeri.
Kao na primjer, prisustvovati paradi za identifikaciju.
Zakoni su glasili da žrtva mora ići nasilniku
i zapravo stavi ruku na rame počinitelja,
rame osumnjičenog,
da dokaže da je žrtva istakla osumnjičenog.
Odlučio sam da će biti bolje
pokušati novu stvar i to se nikada nije dogodilo
u Južnoj Africi ranije, tako i sa tužilaštvom,
odlučili smo napraviti jednosmjernu paradu za identifikaciju stakla.
I to je danas norma.
Iako je bio iza jednosmjernog stakla,
Još uvijek sam se skamenio
razmišljati o tome da budem u istoj sobi s njima.
Morao sam napustiti posao i sići u policijsku stanicu.
A onda je prozvano moje ime.
Izveden sam i bez puno upozorenja
je stavljen u sobu da napravi paradu za identifikaciju.
Soba je bila premala.
Sjećam se iako je tamo bila jednosmjerna čaša
i iako sam se pokušao koncentrirati na to da ispravim,
ali u isto vrijeme želeći to završiti jer
svaka sekunda u toj sobi s njima osjećala se predugo.
Ok, ovo je jednosmjerna čaša.
Ljudi s druge strane nose brojeve.
Želim te, ako je moguće,
da me obavijeste o broju osobe ili osoba,
ako su ovdje,
koji je 18. decembra prošle godine
oko 3 sata ujutro
pokušao da te ubije
i ko te silovao.
Ako vidite ljude ili osobu
morate me obavijestiti o brojevima koje nose.
Da li razumiješ?
OK, možete pogledati.
Ovo je jednosmjerna čaša.
Izgledaju drugačije, ali to je broj 6
i broj 13.
Da li je to sve?
OK, puno vam hvala.
U svakom slučaju koji uključuje žrtve zločina,
vi ste kao profesionalac takoder dirnuti kao covek.
U slučaju Alison, što mi je to toliko otežalo
bila je činjenica da
obično žrtve koje su pretrpele takve povrede
bio bi pokojnik,
i u određenom smislu je lakše nositi se sa -
one okolnosti u kojima imate post mortem.
Sjećam se da sam te noći otišao kući
i zapravo sam sjedila plačući u kadi
dok sam to govorila svom mužu
Ne mogu vjerovati da je živa.
Svakodnevno se vozim pored stanova
gdje su doručkovali
krvavi nož poslije i takva vrsta bešćutnosti,
svaki put kad prođem pored tog stana,
opet mi je stvarno.
Tokom svoje karijere uvijek sam se trudio da zaboravim na slučaj
u trenutku kada napuste sud
jer je nadolazio sljedeći.
Ali u Alisoninom slučaju bilo je potpuno drugačije.
Odmah sam primijetio ožiljak na njenom vratu.
A kada je Alison dala iskaz, u određenoj je fazi primijetila,
"Uvijek sam mislio da mi vrat
bila je jaka karakteristika mog izgleda
i pogledaj mi sada vrat. "
Nikad neću zaboraviti lica ta dva tipa.
Frans je cijelo vrijeme buljio u mene.
Kad je Frans svjedočio u svjedočenju, bio je
gledajući me u oči kao da me pokušava zastrašiti.
Frans du Toit je dao iskaz
i posvjedočio da je bio satanist.
Da je vjerovao u Sotonu. Bilo je, međutim, vrlo sumnjivo.
Tokom istrage i zatvaranja
Frans du Toit, zatražio je da vidi pastora
jer je želio da demoni budu izbačeni iz njegovog tijela.
Zato sam se morao pridržavati njegovog zahtjeva
i dohvatio sam pastora kojeg sam poznavao
to radi ovo
i odveo ga u ćelije za zadržavanje gdje
izvršen je ovaj egzorcizam.
Pitao sam osobu da li je spremna da svjedoči na sudu,
što je i učinio.
I spomenuo je dva demona, Inkuba i Sukuba.
Gospodin Du Toit je zapravo zbunio dva demona.
Dokazano je da je to samo još jedan njegov trik
natjerati ljude da vjeruju da je to učinio sotonizam.
Prije nego što smo izašli na sud, rekao sam Fransu i Theunsu, rekao sam:
"Vidjet ćete da vam neću stavljati lisice."
"To radim s razlogom.
Želim da trčiš. Uljepšaj mi dan i bježi. "
Ja bih, bez da mi je kap kapnuo, pucao u njih.
Ja čak ni ne lovim. Ne volim lov, pa ne volim ni ubijanje
ali onu dvojicu bih ubio.
Otišli su na sud, nikada im nisu stavljene lisice.
I nisu trčali.
Fransov otac nije mogao izaći na kraj sa onim što je učinio njegov sin
a dvije godine kasnije počinio je samoubistvo.
Kad sam se odlučio za pravilnu rečenicu, uzeo sam to u obzir
što se Alisoninog slučaja tiče,
taj jedan od ova dva momka
imali dva prethodna incidenta u kojima su ...
gdje je počinio silovanje, a drugo jedno.
Dao sam primjedbu da moju rečenicu treba otkucati
i da to treba staviti u evidenciju ove dvojice momaka
u zatvoru,
tako da vlasti mogu vidjeti i razumjeti
da sam ih smatrao prijetnjom za društvo
i da nikada nisam želio da budu pušteni iz zatvora.
To je nešto što nikada prije nisam radio
a nisam to učinio nakon toga.
Ustavni sud u toj fazi
već utvrdio da je smrtna kazna
u Južnoj Africi u smislu ustava
bi bilo neustavno.
Ali razmišljajući o tome dok sada sjedim ovdje,
Mislim da bih ozbiljno
smatrao smrtnom kaznom
i vjerovatno bi to nametnuo,
da je to još uvijek bila nadležna kazna.
Dok smo tamo stajali,
mogli biste pogledati niz stepenice prema ćelijama.
Theuns je posljednja sišla stepenicama.
Sljedećeg je trenutka samo udario rukom o drvenu oplatu
pored stepenica i vikao,
"Pa, evo me, jebite se svi."
Moja beba je imala šest tjedana
i to je bila prva noć koju je prespavao.
Mislim da je i bebi bilo drago
da je ovaj slučaj napokon završen.
Najteži dio suđenja
za mene zapravo nije proživljavao.
Znam da neki ljudi kažu da jeste,
ali bio sam gotovo emocionalno udaljen od toga.
Bilo je to poput gledanja TV drame u sudnici,
koje zaista volim.
Ponekad me skoro iznenadi
kada bih čuo kako se spominje moje ime
usred postupka
i podsjetim se da se zapravo radilo o meni.
Moja mama bi takođe sjedila tamo
i zapravo smo imali bilježnicu.
Idemo.
Ponekad pravimo bilješke, samo proizvoljne bilješke
poput "Gdje idemo na ručak?"
"Zna li on o čemu govori?"
Za mene je najteži dio bila pažnja medija.
Ali bar sam imao suđenje.
Ne mogu zamisliti nepravdu što toga nemam.
Pravda ne minimalizuje ono što se dogodilo
ali sigurno pomaže.
Njihova kazna ipak nije bila proslava.
Još su mi uzeli nešto što se više ne mogu vratiti.
I nikad nema iscjeliteljske točke, konačnosti,
"Izliječen sam."
To je ono što drugi žele za mene.
To je ono što želim za sebe.
I pretpostavljam da vrijeme postaje malo lakše.
Izgleda da me manje drže.
Čini se da ono što se dogodilo ima manje snage.
To je poput vježbanja, pretpostavljam, navikneš se na to,
postajete bolji u tome.
Ali onda iz vedra neba, bez razloga, može biti tamo odmah.
Ovo
je zadnji dio
Alison koja je umrla te noći.
Nakon sudskog postupka
moja duša nikada zapravo nije imala priliku da tuguje.
Morao sam se neprestano čelikati.
FIZIČKI NAPAD. FIZIČKI Oporavak.
SUDSKI SLUČAJ.
Da budem jaka za MAMU. Za oca.
Za JUŽNU AFRIKU.
Za ostale nasilnog kriminala.
LOŠI MOMCI otišli su u zatvor.
Preživio sam i svi su nastavili sa svojim životima.
Ali nisam se mogao vratiti u život kao prije.
Više nisam mogao ni ostati na istom mjestu.
Vratila sam se mami.
Srećom bila je slobodna žena.
Mislim da joj je zaista trebala
i htio me čuvati u to vrijeme.
I dalje sam morao da rane i očistim rane.
Prvo sam se morao kupati u krevetu.
I ona mi je pomogla u svemu tome.
Moji prijatelji su imali živote s kojima su mogli nastaviti
a moja mama je mogla izdvojiti svoju da mi pomogne.
Vremenom su mi rane zarasle
i odlučio sam se prvo pravilno okupati.
I to je bila noć
Zaista sam se pogledala u ogledalo
prvi put.
Nikad nisam patila od depresije.
Ne znam zapravo kako je, ali vrlo brzo sam saznao.
Mislim da bi depresija za većinu ljudi bila drugačija.
Za mene se samo sjećam da nisam mario.
A to je za mene bila velika stvar
jer sam bio neko ko je bio tako odgovoran.
A ja da ne idem na posao, da me nije briga za odlazak na posao,
da ih ponekad čak ni ne nazovu
i recite im da ne dolazim na posao.
Nije me bilo briga kako se brinem o sebi.
Nije me bilo briga hoću li odgovarati na telefonske pozive.
Nije me bilo briga hoću li jesti cijeli dan ili previše.
Sjećam se da sam krivio Fransa i Theunsa
u potpunosti kako sam se osjećao u to vrijeme.
Ipak sam imao trenutak.
Sve sam sjedio kod kuće kad se sjetim razmišljanja
ta Alison, u vrijeme kad ste morali odabrati
između života i smrti,
ti si izabrao život.
I to je za mene na neki način bio izazov
da sam to morao ponoviti
jer radeći ono što sam radio
u to vrijeme i kriveći Fransa i Theunsa,
Davao sam im moć nad mojim sadašnjim životom.
Morao sam još jednom odabrati život.
I nećete vjerovati, s dubinama depresije
stigla je pozivnica Rotary kluba; da molim vas dođite
i podijelim svoje iskustvo s njima,
jer sam bio toliko hrabar u očima javnosti.
Nema veze što mi je usmeni govor bio najveći strah u školi,
a kamoli stajati pred ljudima
i opravdati njihova očekivanja
od mene kao heroine.
Ali naravno, budući da sam ja, nisam željela razočarati
ljudi koji su me toliko podržavali.
Pa okreću pakao,
Privukao sam se za čizme i otišao.
I na moje iznenađenje,
Osećao sam se bolje.
Htio sam to ponoviti. I jesam.
I još nisam stao.
Razgovori su mi dali smjer, uzrok, svrhu,
novi posao i isceljenje.
Putovao sam po cijelom svijetu, upoznao nevjerovatne ljude
i volio sam svaki minut.
U sredini poteškoće leži prilika.
Pa, podijelit ću s vama ono što mi se dogodilo
ali što je još važnije za mene, ovdje sam i da podijelim s vama
kako sam prevladao ovu poteškoću.
Tada ću s vama podijeliti svoj ABC.
I pročitao sam malu izreku koje sam se uvijek sjećao
tako da mogu ponoviti tim ljudima ako iko ikad dođe
do mene i kaže: "Izvanredan si"
a možda biste se i toga trebali sjetiti.
Mala izreka kaže:
"Na ovom svijetu nema izvanrednih ljudi.
Obični ljudi.
Ali neki od tih običnih ljudi čine izvanredne stvari sa svojim životima. "
Svaki moj korak mislio sam da će mi biti zadnji.
I nemoguće je staviti procente na to,
ali ono što se osjećalo kao više od 99%,
tako da 99,9% nije vjerovalo da ću uspjeti.
Danas želim podijeliti s vama svoj ABC u prevladavanju prepreka,
i kako dijelim s vama, ne želim da to mislite
može se odnositi samo na ogromnu traumu.
Proveo sam ih u praksi s velikom traumom
i otkrio sam da izlaze u raznim bojama.
I koristio sam ih iznova i iznova
baveći se svojim svakodnevnim problemima.
0,1% je reklo: "Samo pokušajte."
0,1% da je svaki put kad bih pao rekao, "Ustani."
0,1% reklo je: "Napravi još jedan korak."
I bilo je dovoljno.
Moja ABC označava stav. A je za stav.
B je za vjeru,
i C je za izbor.
A filozofija po kojoj živim svoj život je,
da ovo sve potpada pod ovo,
da ne možete uvijek kontrolirati što se događa u vašem životu -
svi se u tome slažemo.
Ali uvijek možemo kontrolirati ono što radimo
sa onim što se događa u našem životu.
Ne živiš ovaj život
i na kraju dobiti priliku da to ponovite
ili se vratite i popravite neke stvari koje niste učinili tako dobro.
To je život. To se dešava.
Svaki dan dok to radite ne vraća se više.
Ovo je tvoja prilika.
Jedini drugi put
da sam pao u depresiju
bilo kad sam morao čitati u novinama
da bi moja dva počinitelja mogla izaći na uslovni otpust,
uprkos činjenici da je sudija stavio posebnu napomenu
na svojim dosijeima da nikada više ne bi
ugledati svjetlost dana.
Tako sam se borio te noći
pobrinite se da odu u zatvor
i nikad više nemaju priliku da to ponovite.
Teško je.
Vesti o uslovnom otpustu
donosi puno uspomena koje je najbolje zaboraviti.
Teško je ne samo meni, već i mojoj porodici, mami, tati -
koji se toliko borio sa traumom
i sada u starosti mora to ponoviti.
Moji prijatelji.
Maria, koja se toliko brine za mene.
Skamenjen sam da bi mogli izaći.
Mislim, dobio sam e-mail od žene iz Amerike
čija je kći očigledno Fransova verenica
i ima vezu s njim dok je u zatvoru,
i zamolila me da joj pomognem.
Ovo je poznati seksualni prestupnik,
koji je silovao nekoliko žena,
pokušao da me ubije
a opet ima besplatan pristup Facebooku.
Ima tamo puni društveni život u iskrivljenim seksualnim sobama.
A onda kad sam pokušao učiniti pravu stvar
i napisao vlastima,
govoreći im o tome, ali moleći ih da to ne čine
ikad dopusti da izađe da je došlo od mene,
Otkrio sam da je moj e-mail odštampan
i dato samom Fransu.
Mislim, gdje su mi vlasti?
Moja je priča puna čuda
i dalje odlučujem vjerovati u njih svaki dan.
Najdraže od svega mi je rođenje moja dva čudotvorna dječaka.
Nije mi bilo suđeno da imam djecu.
Moj brak možda nije trajao,
ali najbolja stvar koja će iz toga izaći uvijek će biti moji momci.
A ni Tiaan nije razočarao.
Zbog onoga što mi se dogodilo,
bio je tako odlučan da postane doktor.
Trebalo mu je 10 godina, ali kvalificirao se.
Bio je ljekar koji je pomagao pri rođenju mog drugog djeteta.
Bila sam zapanjena što sam tako lako zatrudnjela.
Nisam trebala da imam djecu.
Uvijek sam prihvatio tu činjenicu.
I činjenica da sam mogla zatrudnjeti
bez ikakve intervencije
a zatim nosite bebe do kraja,
to je uvijek bila moja velika briga sa svim ožiljcima,
sa povredama koje su mi se dogodile na trbuhu,
da će se stvari pocepati i pocepati
kad sam bila trudna,
ali nije.
Imala sam vrlo zdravu trudnoću.
Voljela sam biti trudna.
Voljela sam osjećati pokretnu bebu u sebi
i sjećam se da sam to stvarno propustio, nakon što su izašli.
Sjećam se i tog osjećaja rano ujutro
kada su bile novorođene bebe,
dva sata, tri sata ujutro, sasvim sami.
Svidjelo mi se.
Voljela sam znati da svijet spava i da sam tamo
pazim na moju bebu i da me trebaju.
To me je dovršilo.
Ja sam samo ja, na plaži sa svojim momcima,
podsjećajući se da imam život.
Da sam samo Alison, i to je u redu.
Suočavanje sa ovom stvari koja mi se dogodila
na neki način dao san toj djevojčici
koji ga nisu imali.
Suočavanje s traumom -
koji dan bolji od drugih - i biti mama.
To je moje bogatstvo.
Iako to nije tradicionalno
bajkovit sretan kraj,
jer ovo je moja priča, moj način.
I ovo nije kraj.