Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Alison
Et eventyr om monstre, mirakler og håp
"Gå til kanten," sa han.
"Vi er redd," sa de.
"Gå til kanten," sa han.
De gikk til kanten.
De ble kastet.
Og de fløy.
Det var en gang, i 1994, faktisk,
i Kongeriket Sør-Afrika,
i landsbyen Port Elizabeth -
i.
Jeg var en tjuefem år gammel.
Ingen forsøk, ingen store karriereplaner.
Jeg kan ikke huske å være enda som et barn
hadde noen flotte drømmer eller ønsket å være noe spesifikt.
Jeg var heller ikke veldig god i skolen mye heller.
Jeg studerte som sekretær for et år etter skolen -
egentlig bare for å ha noe å gjøre
falle tilbake, som min mor sa.
Jeg tilbrakte fire år i utlandet
før du kommer hjem.
Jeg husker min mor var
lettet at jeg var hjemme - trygg.
18. desember 1994.
Det var en perfekt sommerdag, husker jeg.
En slik sommerdag
når du var på stranden hele dagen.
Din hud er fortsatt stramt fra å være i solen.
Fortsatt smak av salt på huden din,
braaivleis, røyk i luften.
Gikk hjemme, bestilte pizza, spilte spill.
På slutten av kvelden tilbød jeg min venn en tur.
Plukket opp klesvasket mitt fra huset hennes og kom hjem.
Min parkeringsplass var nå opptatt,
så jeg måtte parkere litt lenger nede.
Jeg husker det som om det var i går.
Jeg følte kniven mot nakken,
og jeg bare hørte stemmen si:
"Flytt til side eller jeg dreper deg."
Jeg hadde ikke låst bildørene mine.
Jeg vedder jeg vet hva du tenker, jeg burde ha hoppet,
men jeg ville ikke tro det verste,
så jeg valgte å tro det beste.
Tross alt sa han at han ikke ville skade meg,
bare bruk bilen min i omtrent en time.
"Mitt navn er Clinton," sa han.
"Har du en kjæreste?" han spurte meg.
Og problemet med det
var at det ga meg en falsk følelse av sikkerhet.
Hvis bare jeg hadde kjent.
Og han stoppet. Kjørte til side.
Og her kommer den andre store, onde ulven inn i bilen
og jeg husker bare å se i bakspeilet
og fikk øyekontakt med ham
og det var i det øyeblikket at min lettelse ble ren frykt;
for alt jeg så, var død, kald ondskap.
Og det var øyeblikket det
det kom til slutt for meg
at jeg ikke ville gå hjem.
De kjørte forbi de siste lamppostene,
det siste hoppet,
og inn i mørket.
Bare vi tre.
Og han bodde i en alkove.
Han sa: "Vil du kjempe tilbake?"
Vil jeg vende tilbake? Hvordan rammer jeg
tilbake? Jeg vet ikke hvordan jeg skal kjempe.
Han tvang meg til å ha oralsex med ham
og etter det gjorde han det samme for meg.
Mens han sa ting som, "Gjør kjæresten din dette for deg?"
"Liker du det? Din fitte smaker så bra."
Han ga meg et skilt på brystet og kysset meg.
Så voldte han meg.
Kroppen min svarte.
Og selv om jeg nå vet at det er en beskyttelsesmekanisme,
Det var det ultimate svik for meg.
"Frans" Theuns kom over.
Det var da jeg skjønte at navnet hans ikke var "Clinton",
det var "fransk".
Frans sa til Theuns,
"Vil du også ha sex med den hyggelige damen?"
Theuns sa bare, "Nei, jeg vil knulle hornet."
"Du kan ikke snakke med henne på den måten,"
sier mannen som bare voldtok meg.
"Hun er en dame, du må snakke med henne ordentlig."
Før jeg engang tenkte på ham, lå hendene hans i nakken.
Og det siste jeg husker var det
tarmene mine ble tømt.
De kniv meg i magen og i kjønnsområdet,
Jeg ble fortalt at det var mer enn 37 ganger.
Theuns var den første til å kutte halsen min.
Frans presset ham bort.
Månen bak ham ironisk ga ham en halo.
Han kuttet nakken 17 ganger.
Føttene deres ble mindre og mindre.
Deres stemmer, svakere.
De kjørte av og kastet klærne mine ut av bilen.
Selv om jeg ikke kunne føle noe vondt, så var det også
støyen fra min puste gjennom min knuste luftrør -
skremmende. Og det innsikt,
den overveldende følelsen av sorg når det kom til meg -
at jeg hadde blitt skadet utover alt håp. At jeg var døende.
At jeg ikke ville leve lenger.
Da forlot jeg bokstavelig talt kroppen min -
og støyen opphørte.
Jeg husker å se ned og føle
allerede allerede distansert tilstrekkelig
men ikke nok til ikke å kunne gå tilbake.
Jeg visste at jeg hadde det valget.
Og jeg skjønte at jeg ønsket å gå tilbake.
Jeg ville ha en sjanse til å leve livet mitt bedre.
Og så var jeg tilbake i min egen
kropp og lyd var tilbake.
Men først og fremst.
Jeg måtte sørge for
at de aldri ville gjøre det igjen til noen andre.
Frans.
Theuns.
I håp om at de ville bli fanget og satt i fengsel.
Og så skrev jeg:
jeg
elsker
mor.
Jeg følte meg noe våt på beina mine.
Jeg skjønte at tarmene mine faktisk var utenfor kroppen min.
Jeansskjorten var i nærheten.
Jeg klarte å holde alt
med hjelp av min jeansskjorte med en hånd
og så begynte å krype med den andre
over aske og glassskjermer.
Jeg ble svakere.
Hvis jeg hadde dødd nå,
Moren min ville vite at jeg hadde overlevd en stund
og de ubesvarte spørsmålene hun alltid ville ha.
Jeg kan ikke gjøre det til mor.
Imidlertid skjønte jeg at krypet var for komplisert.
Jeg ville ikke gjøre det.
Jeg måtte gjøre det bedre.
Så jeg klarte å løfte meg opp med føttene med stor innsats
og da ble alt svart.
Jeg legger min andre hånd på nakken min
og hele min hånd gikk inn i såret mitt.
De hadde kuttet muskelen på siden av nakken min
og jeg skjønte at hodet mitt faktisk hadde gått ut
bakover mellom skulderbladene mine.
Jeg tok min hånd og tok bokstavelig talt opp hodet mitt
så jeg kunne se.
Det var da det skjedde.
Det var som om noen andre hadde tatt føttene mine
og flyttet dem til meg.
Og før jeg visste det, var jeg på veien.
Jeg falt akkurat ned. Jeg mener hva
er det verste som kan skje -
at noen kommer over meg?
En bil kom.
Det kom nærmere, og jeg skjønte det
Frans og Theuns kunne være i den bilen.
Det er ingenting jeg kan gjøre.
Jeg kjempet så hardt, men jeg kunne ikke lenger ta kampen.
Og så forlot bilen.
Og så hørte jeg en annen bil som kommer.
Jeg var en tjueårig veterinærstudent
som studerte ved Technikon i Pretoria,
og vi var på ferie ned i Port Elizabeth med noen venner.
Så man forventer ikke noe
fryktelig vil skje på en ferie.
Det første vi så da vi klatret ut av bilen
var en person som lå på veien uten å ha på seg klær.
Det er noe du aldri glemmer i ens liv.
Jeg tok hånden hennes.
Hun kunne ikke snakke. Jeg så i øynene hennes.
De var blodpropper, veldig, veldig
lagre. Jeg fortalte henne bare,
"Hør på meg, du har fine øyne."
Han var min ridder i skinnende rustning.
Han prøvde alt han måtte holde meg i live.
Jeg mener vanligvis meg, så jeg
ville ikke gi opp for hans skyld.
Heldigvis hadde en av våre venner en mobiltelefon
som var en ny teknologi for den tiden.
Kalt beredskapstjenestene
og de fortalte oss at de skulle sende ut en ambulanse.
Fra stedet hvor vi fant henne opp til sykehuset
Det var omtrent femten minutters kjøring.
Vi ventet.
Tjue minutter.
Tretti minutter.
Førti minutter.
Til slutt kom det medisinske personalet.
Vi kjørte til sykehuset.
Jeg spurte dem om de kunne løpe raskere.
De trodde ikke det var travelt.
Det var nesten som om de hadde bestemt at hun
vil ikke gjøre det, så hvorfor skynde deg der.
Etter å ha kommet til beredskapsrommet,
var første gang jeg måtte løsne hånden hennes.
Min hele rettssaken fra kidnapping til
det øyeblikket hadde bare tatt 90 minutter
og reisen jeg gikk på hadde vært 30 km,
men den virkelige reisen hadde nettopp begynt.
Hendelsen som skjedde med det
natt desember hadde definitivt det
en stor, stor innvirkning på livet mitt.
Det var egentlig det jeg trengte å ta en beslutning om
om hva jeg skal gjøre med resten av livet mitt.
Og det var, å være en lege.
Knights - Tiann Eilerd
Min takknemlighet for livet har i stor grad blitt bestemt
av min bakgrunn som forsker, som lege og som spesialist
i intensivmedisin og anestetikk.
Og jeg har blitt utsatt for alvorlig traumer,
livstruende sykdom.
Men jeg tror ikke jeg har noen gang opplevd horror
av skaden Alison led.
Og den rene brutaliteten, villighet og
Den sjeldne ødeleggelsen av en mann berørte meg virkelig.
Jeg så en ung dame med det mest forferdelige såret i nakken.
Og jeg så at skjære såret var fra øre til øre og det
hennes luftrør hadde blitt kuttet rett gjennom og
Hun pustet gjennom et gapende hull
like over hennes kragebenet.
Da jeg fullførte undersøkelsen min,
sa den unge yngre legen som hadde skrevet henne
til meg: "Dr. Comyn, det er ikke alt."
Og han trakk seg veldig nøye
arket for å vise meg magen hennes
og jeg kunne se at denne damen
hadde blitt helt drysset,
med store ringer av tynntarmen som
ligger på toppen av magen hennes.
Nærmere inspeksjon av det viste at det var
grovt forurenset av strand sand,
med kullkuler
og til og med klumper av hva
så ut som fett fra lammekoteletter.
Og så så vi veldig forsiktig inn i magen hennes,
så omfanget av hennes skader
Og det ble tydelig for oss at det ville være usannsynlig
at denne damen noensinne ville
ha det privilegium å bære barn.
Jeg kontaktet
den generelle kirurgen,
hvis navn var dr. dimitri angelov.
Jeg tok ham til side og sa:
"Dr. Angelov, jeg tror vi burde ringe en ENT kirurg
for å hjelpe oss med kuttet av
luftrøret og nakke muskler
og så tror jeg vi skal fortsette med magen
som du kan gjøre."
Han trakk seg til hans -
det høyeste han kunne og,
på en veldig, nesten germansk måte klarte han på sine hæler,
og så meg rett i øynene og så sa han,
"Dr. Comyn, i mitt land er jeg utdannet både som ENH kirurg
og som en generell kirurg. Jeg kan gjøre dette."
Leger ser mange ting. Blood. Skader.
Men på en eller annen måte gjorde det skade
et sterkt inntrykk av stor grusomhet
hvilken man ikke ser veldig ofte.
Du vet, å bli skadet av en bilulykke,
eller en kamp i en pub eller
i en klubb, uansett hva det kan være,
så det ser ikke så alvorlig ut som det vi så den morgenen.
Her var grusomheten som faktisk slo alle sammen
i teatret, ikke bare meg.
Det første inntrykket hun laget
var da jeg så henne gjennom vinduet
da hun signerte
samtykke skjema med en stabil hånd.
Når du ser på hennes signatur,
Du ville ikke tro på den ene
alvorlig skadet person kan skrive en slik...
forståelig måte, du vet, og under den
Hun hadde skrevet telefonnummeret til sin mor.
Jeg ble overrasket.
Folk med en slik styrke er vanskelig å finne i dag.
Jeg var mest imponert over den forsiktige operasjonsteknikken
som Dr. Angelov viste den kvelden.
Jeg husker da han trakk
sløyfene i tarmene gjennom fingrene.
Hver vinkel og vinkel
han rengjøres grundig og i noen tilfeller
han tok en skrubbebørste
å fjerne rusk fast.
Jeg har egentlig ikke et vitenskapelig svar.
Ja, vi kan diskutere og snakke om alle akademiske ting.
Vi må akseptere at det er et mirakel.
Jeg har alltid trodd det er litt av en flukt
å tilskrive ting som du ikke forstår for mirakler.
Men disse hendelsene har definitivt ført meg
ut av min strenge vitenskapelige forståelse
å tro at ting skjer for en grunn
Og det er sannsynligvis en god definisjon av et mirakel.
Jeg begynner med nakken.
Av særlig betydning er blodårene,
som gir blod til hodet og hjernen.
Og med disse fartøyene kuttet av, hadde Alison sultet;
Hun hadde dødd innen tre eller fire minutter.
Det er også noen svært viktige nerver
går ned fra nakken for å forsyne
Noen av de viktige organene - ingen av dem ble skadet.
Og spiserøret var ubeskadiget,
men selvfølgelig gikk luftrøret av,
Og dette miraklet er at det har helbredet så perfekt.
Du kan se de mange kuttene i brystet hennes.
Miraket er at ingen av disse
trengte inn i lunge eller hjerte.
Så går jeg videre til magen.
Dette er det store kuttet da hun ble opprørt.
Og det er et mirakel at det ikke resulterte i
i peritonitt og alvorlig infeksjon.
Det er flere stakk sår rundt magen hennes,
ingen av dem trengte og skadet indre organer.
Jeg gikk ikke hjem den første natten -
Jeg bodde i intensiv omsorg
og tidlig på morgenen
sykepleiere fortalte meg at det var to politibetjente
i ventetiden som ønsket å snakke med meg.
Jeg ble informert om at det var en
brutal voldtekt - forferdelig sak -
og de trengte min hjelp til
hjelp med voldtektsaken.
Jeg kjente Frans du Toit fra en tidligere
arrestere da han ble arrestert for voldtekt.
Og jeg møtte ham det mandag om morgenen i cellene
på Mord og Stöldenhenten,
han og Theuns Kruger; de var begge der.
Det var slik jeg møtte dem.
Etter at de vanlige prosedyrene var fullført
på mord og røveri kontorer,
var neste skritt å gå og
introdusere meg selv til offeret,
som var Alison på sykehuset
og for å informere henne om at jeg ville være
etterforsker ansvarlig for saken hennes.
De ga henne en mappe
og slått sidene en etter en
og da hun kom til bildet av
Frans pekte på det
og skrev navnet "Frans" på papiret.
De slått på flere bilder
og så pekte hun på bildet av Theuns
og skrev navnet sitt på papiret
og det gjorde politiet lykkelig.
I løpet av dagen og tidlig ettermiddag,
de to politimennene kom tilbake igjen
og de forklarte for meg
at de hadde vært i kontakt med
saksadvokaten som hadde antydet dem
at påtalemyndigheten ville bli mye sterkere
om Alison uttalt
navnene til de to mistenkte.
Og jeg var redd for det.
Fordi det betydde at jeg ville trenge det
fjern røret fra lungene,
med røret gjennom vokalledninger eller stemmekassen,
pasienter som er ventilert med røret kan ikke snakke.
Jeg var veldig, veldig bekymret for
at jeg ved å fjerne røret
vil forstyrre luftrørets masker
og utgjøre det gode arbeidet
som vi hadde gjort natten før.
Jeg dro til Alison og jeg beskrev
intervjuet med det andre intervjuet med politiet,
spurte henne, hennes mening og hun sa, skrev hun,
"Ta det ut."
Jeg fjernet røret
og Alison sa, "det er fantastisk,"
de var hennes første ord. Og hun sa:
"Mine angripere var Frans og Theuns."
Alison ble utvist fra intensiv omsorg
til den generelle kirurgiske avdelingen
og det var siste gang jeg så Alison.
Sandman - Anestesist Dr Davi Comyn
På kontoret der vi jobbet, var vi alle som en liten familie.
Alle hadde det gøy sammen.
Hver dag var en dag som du så frem til på jobben
fordi det var alltid noe å le om.
Jeg hadde kommet til kontoret om morgenen
og en av mine kolleger
hvem er også en veldig god venn av Alison - Kim -
hadde kommet inn på kontoret og hun
bare så veldig opprørt,
men hun var opprørt på en måte
Vi har aldri sett henne så opprørt før.
Og hun satte seg på skrivebordet sitt
og Kim sitter vanligvis ikke ved skrivebordet sitt og gråter.
Og jeg snudde seg og spurte henne,
"Er du ok? Hva er galt?"
Alt hun sa var, "Det er Alison."
Vi gikk ikke og besøkte henne med en gang
fordi hun må gå gjennom
så mange operasjoner og så videre.
Jeg tror vi gikk noen dager senere
og det var Davida og jeg som hadde
bestemte seg for å gå sammen
fordi ingen av oss ville gå alene.
Vi trengte å samle mot for å se Alison
for på denne tiden hadde vi alle lest om
og hørte akkurat hva som hadde skjedd med henne.
Vi begge sto stille ved siden av sengen hennes og
så på henne,
men på dette tidspunktet kunne vi
ikke holde det innenfor oss selv.
Tårer rullet ned på kinnene våre mens vi så på henne
og hun hadde en følelse av at noen så på henne,
så åpnet hun øynene
og i øyeblikket åpnet hun øynene, vi hadde,
vi var sjokkert over å se hva vi så
fordi øynene hennes var helt blodpropp.
Blodkarrene hadde brutt i øynene hennes,
så alt vi kunne se var bare blod i øynene hennes.
Så det var også et ganske optimistisk syn å se.
Og hun smilte da hun så oss
og hun ville ikke at vi skulle gråte
fordi hun følte at hun var ok.
Hun ville ikke at noen skulle være lei seg for hennes skyld.
Jeg husker at teppet var bare på,
like under skuldrene hennes,
og hun trakk hånden hennes ut av teppet
og hun fortalte oss:
"Hør, ikke gråt hjørne, sjekk meg
har ikke engang brutt et spiker."
Vi så tilstanden til neglene hennes og det var skitt
og blod under neglene hennes.
De var alle, de var i en forferdelig tilstand
og de ble ødelagt.
Hun hadde skadet hendene hennes. Hun hadde
skadet hver eneste del av kroppen hans.
Barndomsvenn - Rashmi Raga
Jeg husker å være så bekymret
at jeg ikke ville være takknemlig
alle disse menneskene som hadde kommet ut til meg
og sendte alle disse brevene, kortene og blomstene
og jeg bestemte meg for å prøve å takke dem kollektivt
i et brev i avisen.
For frykt for å unnlate noen av dere fra hjertelig takk,
Jeg har bestemt meg for å prøve å takke dere alle kollektivt.
Alle som sendte blomster, gaver, kort,
begjær, tanker, bønner og kjærlighet,
bør vite hvordan de legger et smil på ansiktet mitt
og varmet mitt hjerte.
Jeg har liv, vakre mennesker, og du har mitt hjerte.
Jeg må ha overlevd angrepet mitt,
men jeg måtte fortsatt overleve prøveperioden.
Da jeg først kom ut av sykehuset,
Jeg måtte gå tilbake hver dag
fordi Dr. Angelov ville behandle mine skader,
spesielt den i magen min.
Han måtte skrape den til den blåste
hver dag til noen nye celler begynte å vokse.
Jeg var fortsatt tvunget til å gjennomgå plastikkirurgi senere.
Når jeg tenker på utvinning, mener
ordet jeg mener om smerte -
for forbrukende hele dagen, hele natten.
Jeg sov ikke.
Jeg husker bare at jeg følte at smerten var så sterk at
det forsvant aldri helt.
Jeg vil lide litt av det for resten av livet mitt.
Og for å være ærlig,
Jeg har fortsatt løpende medisinske problemer
på grunn av skaden.
Men jeg hadde alltid Melvin, politimann.
To andre damer ble voldtatt før Alison voldtok,
og det skjedde i en sekvens.
Den første damen som ble voldtatt ventet en uke
før hun rapporterte saken til politiet,
etter at hun var truet
ved å drepe henne hvis hun gikk til politiet.
Den andre damen som var gravid, da
løp ned rett til en politibil
og rapporterte saken.
Da bestemte de to seg for det neste offeret
som de ville voldte og kidnappe,
de måtte drepe henne
for de to andre lyttet ikke
da de truet dem.
Jeg tok Frans inn på kontoret mitt.
Etter at jeg hadde informert ham om rettighetene han hadde
han var veldig overrasket da en del av advarselen
ble anklaget for å prøve drap.
Han var så, så overrasket
han spurte meg "hvorfor mordforsøk?"
Jeg sa fordi Alison er i live.
Og det var første gang i karrieren min
som jeg noen gang hadde sett en herdet kriminell
eller en herdet person som Frans -
han var så overrasket
at du kunne ha skuffet ham med en fjær.
Og han sa: "Vel da
Det er ingenting jeg kan skjule fra deg fordi hun
Selvfølgelig vil du fortelle alt som skjedde."
Og han tok hånden opp
og han trakk en fingerring
og han ga det over til meg og han fortalte meg
"Det tilhører Alison."
Og da jeg så ringen, oppdaget jeg blod på ringen,
som vi senere bestemte oss for, tilhørte Alison.
Et av spørsmålene jeg spurte Frans var,
Jeg forstår ikke hvordan de går ut, hvordan han kan gå ut,
La deres kone og barn i leiligheten
og dra og voldtatt en uskyldig kvinne.
Selv om Frans du Toit og Theuns Kruger
indikerte at de vil begå skyldig,
stoppet ikke arbeidet mitt der,
fordi de kunne endre seg når som helst,
så jeg måtte sørge for alle utstillinger
og alle prøvene tatt
og sendt til rettsmedisin
laboratorier for analyse -
ble dokumentert i en liste over saker
hvor jeg kan overlevere det til åklageren,
fordi anklageren bare kan påtale det du gir ham
som etterforsker.
Gjenoppretting var en ting, den fysiske utvinningen,
men da var det forberedelsene til prøven.
En av tingene jeg måtte gjøre
var å se en klinisk psykolog.
Hun måtte dømme meg før rettssaken
Og det var bare ikke riktig tid.
Jeg mener, det var bare fem, seks måneder etter angrepet
og jeg var bare ikke klar.
Hun forklarte meg at pendelen av traumer,
at jeg skulle gå gjennom alle følelsene,
sorg og smerte, hat og sinne.
Men jeg var ikke sint. Men jeg husker å slå pute
som hun ville at jeg skulle fullføre
bare fordi jeg var så sint på henne
fordi hun ikke forstod meg.
Angst om å måtte ha din skamhår trukket inn
av ulik politiet på forskjellige tidspunkter.
Bare på noens kontor, slipp av buksene mine
å ta bilder tatt av skaden
og av mitt loslitt område for å vise grad av utvinning.
Ulike politiet, forskjellige steder.
Og Alison, hver gang jeg ba henne komme,
hun kom uten noen argumenter eller spørsmål.
Hun var villig til å gjøre hva vi spurte henne om å gjøre
fordi hun visste på den tiden
at det var henne som vi gjorde dette for, og ingen andre.
Og magen der de strikk henne med en kniv
hadde ikke helbredet ennå,
og det var et åpent hullår
som måtte helbrede fra innsiden,
det var der fortsatt,
og selv om det var, kom hun fremdeles til...
til alle disse undersøkelsene og tester som ville bli gjort.
Som anklager håndterer vi ofre
som har hatt alvorlig traumer
Og det er vår plikt å hindre
videre traumatisering
gjennom det spesielle offerets juridiske prosesser.
Men det er også et samarbeid
fordi vi må jobbe med politiet
Og etterforskeren din er veldig viktig.
I Alisons tilfelle var det enkelt
for oss fordi Melvin Humpel var
etterforsker
og han støttet Alison og oss i stor grad.
For eksempel, deltar i en identifikasjonshandling.
Loven var slik at offeret var
måtte gå til gjerningsmannen
og faktisk sette en hånd på gjerningsmannens skulder,
den mistankes øks,
å bevise at den mistenker
ble identifisert av offeret.
Jeg bestemte meg for at det ville vært bedre
Å prøve en ny ting, og det skjedde aldri
i Sør-Afrika før, så med aktor,
Vi bestemte oss for å gjøre en enveis glassidentifikasjon.
Og det er normen i dag.
Selv om det var bak en enveis glassvegg,
Jeg var fortsatt forstenet
å tenke på å være i samme rom med dem.
Jeg måtte forlate arbeidet
og gå ned til politistasjonen.
Og så ble navnet mitt oppkalt.
Jeg ble tatt ut og uten mye advarsel
Jeg ble satt i rommet for å gjøre ID-parade.
Rommet var ganske enkelt for lite.
Jeg husker selv om enveis glasset var der
og selv om jeg prøvde å
konsentrere deg om å få det riktig,
Jeg ville samtidig få det krysset fordi
hvert sekund i det rommet føltes som det aldri ville gå tom.
Ok, dette er et enveis glass.
Folk på den andre siden bærer tall.
Jeg vil ha deg, hvis det er mulig,
informerer meg om nummeret til personen eller personene,
hvis de er her,
per 18. desember i fjor
klokka 3 om morgenen
prøvde å drepe deg
og hvem voldtok deg.
Hvis du ser folket eller personen
Du må informere meg om tallene de bærer.
Forstår du
OK, du kan ta en titt.
Dette er et enveis glass.
De ser annerledes ut, men det er nummer 6
og nummer 13.
Er det alt?
Ok, takk så mye.
I alle tilfeller som involverer kriminalitet ofre,
Som en profesjonell blir man også flyttet som et menneske.
Nå i Alisons tilfelle, det som
gjorde det så vanskelig var for meg
det faktum at
ofre som hadde hatt slike skader
ville vanligvis ha dødd,
og på en måte er det enklere å håndtere -
omstendighetene der du har en post mortem.
Jeg husker å gå hjem den kvelden
og jeg satt og gråt i badet
da fortalte jeg mannen min det
Jeg kunne ikke tro at hun levde.
Hver dag kjører jeg forbi leilighetene
hvor de spiste frokost
den blodige kniven etterpå og den slags ufølsomhet,
hver gang jeg kjører forbi den leiligheten,
så vil det bli ekte til meg igjen.
Under min karriere prøvde jeg alltid å glemme saken
for øyeblikket forlot de retten
fordi neste sak kom opp,
men i Alisons tilfelle var det helt annerledes.
Jeg merket straks arret på nakken.
Og da Alison ga bevis, pekte hun på et visst stadium,
"Jeg tenkte alltid på nakken min
var en stor del av utseendet mitt
og se nå på nakken."
Jeg vil aldri glemme ansiktene til disse to mennene.
Frans stirret på meg hele tiden.
Når Frans vitnet i vitnesbyrdet, så han
Jeg i øynene som om han prøvde å skremme meg.
Frans du Toit hadde bevis
og vitnet om at han var satanist.
At han trodde på Satan. Men det føltes veldig tvilsomt.
Under etterforskningen og fengselet
av Frans du Toit ba han om å møte en pastor
fordi han ønsket at demonene skulle bli drevet ut av kroppen.
Så måtte jeg holde fast ved hans forespørsel
og jeg fikk tak i en pastor jeg visste
gjør dette
og tok ham til midlertidige celler der
Denne eksorcismen ble utført.
Jeg spurte personen om han var villig til å vitne i retten,
som han gjorde.
Og han nevnte de to demonene, Incubus og Succubus.
Mr Du Toit blandet de to demonene sammen.
Det ble bevist at det var bare en av hans triks for det
Få folk til å tro at det var Satanisme som gjorde det.
Før vi dro til retten fortalte jeg Frans og Theuns:
"Bare så du vet at jeg ikke vil sette håndjern på deg."
Jeg sa, "Jeg gjør det av en grunn.
Jeg vil at du skal løpe. Lag dagen min og løp."
Uten å blinke, ville jeg ha skutt dem.
Jeg jager ikke engang. Jeg liker ikke å jakte
så jeg liker ikke å drepe heller
men de to gutta jeg ville ha skutt.
De gikk til retten og trengte
Bruk aldri håndjern noensinne.
Og de løp ikke.
Franss far kunne ikke håndtere hva hans sønn hadde gjort
Og to år senere begikk han selvmord.
Foresatte - Detektiv Melvin Humpel
Da jeg bestemte meg for en
riktig dømmekraft jeg tok hensyn til
at når det gjelder Allisons tilfelle handler det om
en av disse to gutta
hadde to tidligere hendelser der de...
hvor han begikk voldtekt og den andre, en.
Jeg gjorde anmerkningen om at min vurdering ville bli skrevet
og at den burde plasseres på disse to guttene
i fengsel,
slik at myndighetene kan se og forstå
at jeg betraktet dem som en trussel for samfunnet
og at jeg aldri ville ha dem släppt fra fengselet.
Det er noe jeg aldri har gjort før
og har ikke gjort det.
Den konstitusjonelle domstolen hadde på den tiden
allerede funnet at dødsstraff
i Sør-Afrika i forhold til grunnloven
ville være forfatningsmessig.
Men når jeg tenker tilbake nå når jeg sitter her,
Jeg tror seriøst at jeg burde
betraktet dødsdom
og sannsynligvis bestilt det,
hvis det fortsatt hadde vært en kompetent dom
Sage - Dommer Chris Jansen
Da vi sto der,
Du kan se ned trappene mot cellene.
Theuns var den siste til å gå ned trappene.
Kort tid etter traff han hånden mot trepanelet
ved siden av trappene og roping,
"Slik går det med meg, så knulle deg alle."
Babyen min var seks uker gammel
og det var den aller første natten han sov gjennom.
Jeg tror babyen var også glad
at denne saken endelig var over.
Beskytter - statsadvokat Hannelie Bakker
Den vanskeligste delen av forsøket
var egentlig ikke for meg å gjenoppleve det.
Jeg vet at noen sier at det er det vanskeligste,
men jeg ble nesten følelsesmessig fjernet fra den.
Det var som å se på et tv-drama
som fant sted i et rettssalen,
noe jeg virkelig elsker.
Jeg fikk nesten en overraskelse noen ganger
Da jeg kom for å høre navnet mitt nevnt
midt i prosedyren
og ble påminnet om at det egentlig handlet om meg.
Min mor, vi ville også sitte der
og vi hadde faktisk fått en notatbok.
Nå kjører vi.
Noen ganger tok vi notater, bare vilkårlig notater
som "hvor spiser vi lunsj?"
"Vet han hva han snakker om?"
Den vanskelige delen for meg var virkelig medieoppmerksomheten.
Men jeg hadde minst en prøveperiode.
Jeg kan ikke forestille seg
urettferdigheten til ikke å ha en.
At skipets rettferdighet ikke reduserer hva som skjedde
Men det hjelper virkelig.
Men det var ikke en fest for det.
De tok fortsatt noe vekk fra meg
som jeg aldri kan komme tilbake.
Og det er aldri et helbredende punkt, en endelig,
"Jeg er helbredet."
Det er det andre ønsker for meg.
Det er det jeg vil ha for meg selv.
Og jeg antar at det blir litt lettere over tid.
De ser ut til å ha mindre grep på meg.
Det som skjedde, synes å ha mindre kraft.
Det er som trening, antar du, du blir vant til,
du blir bedre på det.
Men så som ingen steder, for ingen
årsak, man kan være der igjen.
dette
er den siste biten
av Alison som døde den kvelden.
Etter prøveperioden
Jeg fikk aldri sjelen min sjanse til å sørge.
Jeg måtte hele tiden stå på stål selv.
DET FYSISKE TILTAK. FYSISK LISENS.
Rettssak.
Å være sterk for MOMMA. For PAPPA.
For Sør-Afrika.
For andre som har blitt utsatt for voldelig kriminalitet.
Skurkene var i fengsel.
Jeg overlevde og alle fortsatte med livet deres.
Men jeg kunne ikke gå tilbake til
livet som det hadde vært før.
Jeg kunne ikke engang bli på samme sted lenger.
Jeg flyttet hjem til min mor.
Heldigvis var hun en enslig kvinne.
Jeg tror for henne at det var veldig viktig og nødvendig
å ta vare på meg, vi tiden.
Jeg måtte fortsatt ha
mine sår er forbundet og rengjort.
Jeg måtte vasket i seng i begynnelsen.
Og hun hjalp meg med alt dette.
Mine venner hadde livet til å fortsette med
og min mor kunne sette til side for å hjelpe meg.
Over tid helbredet mine sår
Og jeg bestemte meg for å ta mitt første virkelige bad.
Og det var natt
som jeg virkelig så på meg selv i speilet
for første gang.
Jeg har aldri lidd av depresjon.
Egentlig ikke kjent hvordan det er, skjønt
Jeg oppdaget veldig raskt.
Jeg tror depresjon er forskjellig for de fleste.
For meg vil jeg bare huske at jeg ikke bryr meg.
Og det var en stor avtale for meg
For som en person var jeg så ansvarlig.
Og for meg å ikke gå på jobb, for ikke å plage meg
om å gå på jobb, noen ganger ikke engang å ringe
dem og fortelle dem at jeg ikke kommer til jobb.
Jeg brydde meg ikke om hvordan jeg så etter meg selv.
Jeg brydde meg ikke om å svare på telefonsamtaler.
Jeg brydde meg ikke om jeg spiste i det hele tatt
for en hel dag eller spiste for mye.
Jeg husker bare at jeg skyldte Frans og Theuns helt
og hvordan jeg følte meg i løpet av den tiden.
Men jeg hadde et spesielt øyeblikk.
Jeg satt alene hjemme da jeg kom
den Alison, da du måtte velge
mellom liv og død,
Du valgte livet.
Og det var en utfordring på en måte for meg selv
at jeg måtte gjøre det igjen
for ved å gjøre det som jeg gjorde
på den tiden og klandre Frans og Theuns,
da ga jeg dem makt over mitt nåværende liv.
Jeg måtte velge livet igjen.
Og du vil ikke tro det, men i dypet av depresjonen
kom Rotary Club Invitasjon; å be meg om å komme
og fortell meg om min erfaring for dem,
fordi jeg har vært så modig i offentlige øyne.
Ikke bare gjør muntlige presentasjoner
var min største frykt i skolen,
men å stå foran folk
og lever opp til forventningene sine
av meg som heltinnen.
Men selvfølgelig, fordi jeg er den
jeg er, ville jeg ikke skuffe
folkene som hadde støttet meg så mye.
Så hva i helvete,
Jeg tok meg i kragen og så gikk jeg.
Og til min overraskelse,
Jeg følte meg bedre.
Jeg ønsket å gjøre det igjen. Så gjorde jeg det.
Og jeg har ikke stoppet ennå.
Forelesningene ga meg en retning å gå inn, en sak, en hensikt,
en ny aktivitet og helbredelse.
Jeg reiste rundt i verden, møtte fantastiske mennesker
og jeg elsket hvert minutt.
Midt i vanskeligheter er det mulighet.
Vel, jeg forteller deg hva som skjedde med meg
Men viktigere for meg er det jeg
er også her for å fortelle deg
hvordan jeg overvinne denne vanskeligheten.
Og jeg forteller deg om min ABC.
Og jeg leser et lite ordtak som jeg alltid gjør
husket slik at jeg kan gjenta det for de her
folket om noen noen gang kommer til meg
og si, "Du er utrolig", og du kan også
ønsker å huske det. Det lille ordtaket går:
"Det er ingen utrolig folk i denne verden.
Bare vanlige mennesker.
Men noen av de vanlige folkene
Gjør utrolige ting med livet deres."
Hvert trinn tok jeg trodde jeg ville være min siste.
Og det er umulig å sette prosenter på det,
men det føltes som mer enn 99%
Så 99,9% trodde ikke jeg kunne gjøre det.
I dag vil jeg dele min egen
ABC for å overvinne hindringer, og mens jeg forteller deg
For deg vil jeg ikke at du skal tenke det
Det kan bare brukes til et stort traume.
Jeg bruker dem i praksis med et stort traume
og jeg så at de kom ut med utmerkelser.
Og jeg har brukt dem igjen og igjen
når jeg har håndtert mine daglige problemer.
Det var 0,1% som sa, "Bare prøv."
0,1% hver gang jeg falt, "Stå opp."
0,1% som sa "Ta et nytt skritt."
Og det var nok.
Min ABC står for Attitude. A er for holdning.
B er for tro,
og C er for valg.
Og filosofien som jeg bor livet mitt sammen er,
som alle disse faller under, dette er,
at du ikke alltid kan kontrollere
hva som skjer i livet ditt -
vi er alle enige.
Men vi kan alltid kontrollere hva vi gjør
med hva som skjer i våre liv.
Du lever ikke dette livet
og til slutt får du sjansen til å gjøre det igjen
eller gå tilbake og fikse noen ting som du ikke gjorde det bra.
Det er livet. Det skjer
Hver dag mens du gjør det, kommer det ikke tilbake igjen.
Dette er din sjanse.
Den eneste andre gangen
Jeg falt i en depresjon
var da jeg måtte lese avisen
at mine to gerningsmenn kan få betinget utgivelse,
til tross for at dommeren ga et spesielt notat
på sine filer som de aldri ville se
Dagens lys igjen.
Jeg kjempet så hardt den kvelden
for å sikre at de var i fengsel
Og aldri få sjansen til å gjøre det igjen.
Det er vanskelig.
Den betingede utgivelsen nyheter
trekker opp minner som gjør seg best glemte.
Det er vanskelig ikke bare for meg, men for
min familie, min mor og min far -
som har kjempet så mye med traumer først og fremst
og i hans eldre dager må han gjøre det igjen.
Mine venner.
Maria, hvem bryr seg så mye om meg.
Jeg er redd for at de kan komme seg ut.
Jeg mener, jeg fikk en epost fra en kvinne i Amerika
hvis datter er tilsynelatende frans forlovede
og ha et forhold til ham mens han er i fengsel
og hun ba meg om å hjelpe henne.
Dette er en kjent sex lovbryter,
som voldtok flere kvinner,
prøvde å drepe meg
og likevel har han fri tilgang til Facebook.
Ha et fullt sosialt liv der på isolerte rom for sex.
Og da da jeg prøvde å gjøre det riktige
og skrev til myndighetene
å fortelle om det, men spurte dem om
aldri la det være offentlig at det kom fra meg,
Jeg fant ut at e-posten min hadde blitt skrevet ut
og at det ble gitt til Frans selv.
Jeg mener, hvor er myndighetene for meg?
Frans du Toit ba om et intervju med filmskaperen.
Til gjengjeld var hans krav:
1) Et brev av tilgivelse, fra Alison, signert.
2) deler av fortjenesten fra Alisons boksalg
og motiverende tale, helt fra starten.
Så tenker Frans hva han gjorde med Alison
er den eneste grunnen til hennes suksesshistorie.
Hans forespørsel ble avvist.
Min historie er en som er full av mirakler
Og jeg velger fortsatt å tro på dem hver dag.
Min favoritt av dem alle er fødselen
av mine to mirakel gutter.
Det var ikke meningen at jeg skulle få barn
Ekteskapet mitt må ikke ha overlevd,
men det beste med det vil alltid være guttene mine.
Og Tiaan var heller ikke skuffelse.
På grunn av det som skjedde med meg,
han var så fast bestemt på å bli lege.
Det tok ham 10 år, men han kvalifiserte.
Han var assistent lege ved fødselen av mitt andre barn.
Jeg ble overrasket over at jeg ble gravid så lett.
Jeg hadde blitt fortalt at jeg ikke kunne få barn.
Jeg hadde alltid bare akseptert dette faktum.
Og det faktum at jeg kunne bli gravid
uten inngrep
og så bære barna gjennom graviditeten,
det var alltid min store bekymring med alle arr,
med skader som hadde skjedd med magen min,
at tingene kunne bli revet fra hverandre
da jeg var gravid, men de gjorde det ikke.
Jeg hadde veldig sunn graviditet.
Jeg elsket å være gravid.
Jeg elsket å føle at babyen beveget seg inne i meg
Og jeg husker at jeg virkelig gjorde det
Savnet det etter at de hadde kommet ut.
Jeg husker også den følelsen tidlig på morgenen
da de var nyfødte barn,
klokka to om morgenen, helt alene.
Jeg elsket det.
Jeg elsket å vite at verden sov og jeg var der
og tok vare på babyen min og trengte dem.
Det fikk meg til å føle meg fullstendig.
VI ELSKER MOM
Jeg er bare meg, på stranden med guttene mine,
Jeg minner meg selv om at jeg har liv.
At jeg bare er Alison, og det er greit.
Å håndtere denne tingen som skjedde med meg
har ved en anledning gitt en drøm til den lille jenta
hvem hadde ikke en.
Administrere traumer -
noen dager bedre enn andre - og å være mor.
Det er min rikdom.
Selv om det ikke er tradisjonelt
fabelaktig lykkelig slutt,
for dette er min historie, min måte.
Og dette er ikke slutten.
Den 7. august 1995 ble Frans du Toit dømt
til tre levetider uten betinget utgivelse.
Theuns Kruger ble dømt til livet
og 25 år uten betinget utgivelse.
I oktober 2015 ble de kvalifisert
til betinget utgivelse.
"Hvis ingenting noen gang forandret seg, ville det
det er ingen sommerfugler "- ukjent