-Mamma? Vad har hänt? -Vi måste åka. Nu, Chris.
-Vad har hänt? -Vakterna drar.
-Vi drar också. -Jag trodde att det hade vänt.
De ger sig av. Vi är inte trygga här längre.
-Vi kör österut som planerat. -Vi har bunkrat mat och vatten.
-Mamma, då? -Vi hämtar henne och Nick.
Hur, pappa? Hur ska vi hämta dem?
Jag hittade stället med de döda.
Det ligger nära basen. Vi kan använda det.
-Han har sagt allt han vet. -Nej, vi behöver honom.
Om vi släpper honom kan han röja oss. Soldaterna är kvar. De har vakter.
Jag sa nej!
Ni vet var förläggningen är men inte var ni ska leta.
Vilket hus, vilken våning... Ni vet inte var era släktingar är.
Stället är rena labyrinten.
Jag kan rita en karta. Ni kommer inte in utan mig.
Han följer med.
-Han får åka med dig. -Varför?
Skäms du för nåt? Rädd att barnen ska se?
Om Chris var i fara skulle du skydda honom. Eller hur?
Ofelia.
Vi ska leta rätt på din mor och hämta henne.
Du måste hjälpa mig.
Och Andy?
Vi tar med honom.
Du ljög för mig, hela mitt liv.
Jag skyddade dig, hela ditt liv.
Visste mamma?
Jag trodde att du var offret.
Hade du föredragit det?
Ofelia...
Alicia, in i bilen.
-Vad är det? -Grannarna anar inget.
De gjorde inget för oss.
Tjugo patienter. Tolv kritiska, alla smittfria.
En helikopter kan ta hela avdelningen plus två dussin soldater, kom.
Transport på ingång, kom.
Beräknad ankomst? Kom.
-Klockan 02:15, kom. -Uppfattat, klart slut.
Hör upp. Edwardsbasen har plats.
De hämtar våra kritiska fall. Gör er klara.
-Och min son? -Jag har frågat. Vi får se.
-Och resten av min familj? -Blodsband eller ingifta?
-Min son behöver sin far. -Sant.
Men pappan vill ha flickvännen som vill ha sina barn... Vad händer då?
-Du måste vara brutal. -Jag var det.
-Då lovade du mig Christopher. -Ja. Bara han?
Och hans far: Travis.
Du kan lika gärna döda mig nu. Gubben kommer att göra det sen.
Tror du att han torterade människor i El Salvador och sen släppte dem?
-Din fru lät honom hållas. -Du tog hennes son.
Jag gjorde inte ett skit.
Jag var snäll mot hans dotter. Ändå skar han sönder mig.
-Ta oss dit vi vill. -Jag kan berätta för dig vart du ska.
-Skär loss mig. -Det kan jag inte.
-Sätt dig i bilen, för fan! -Du är inte som dem. Jag ser det.
Enda skälet att behålla mig är att döda mig. Det vet du.
Det här kan bara sluta med att jag dör.
Herregud, de bara stack... De övergav oss.
-Edwards, säger de. -Vilka?
-Befälen. -lnga befäl är kvar. Inga alls.
Vem fan är det där?
-Har han förvandlats? -De döda använder inte verktyg.
-Han kan vara smittad. -Fin kväll.
-Det här är förbjudet område. Halt. -Tvinga mig inte att skjuta, gubbe!
Slösa inte med ammunitionen.
Herregud... Herregud!
Flera smittade i nordvästra hörnet!
Jag ledde dem till norra porten. Alla soldater är upptagna.
Vi kan åka nu. Vi måste röra på oss.
-Vad har du gjort? -Han berättade var de är.
-Han berättade? -Jag tror på honom.
-Det var det enda rätta. -Vi får väl se.
Om det kör ihop sig, om du ser nåt... Kör iväg.
Ta SUV: en och kör om vi dröjer mer än en halvtimme.
-Lämna mig inte här. -Vi kommer att hitta dig.
-Jag har inte börjat köra än. -Alicia kan köra om det behövs.
Chris, du kommer att klara dig.
Se efter henne, okej?
-Kom igen. -Och du ser efter honom...
Dra inte åt dig nån uppmärksamhet.
Jag blir tokig här.
Jag tyckte att huset var illa nog.
Låtsas att du är nån annanstans med en kanyl i armen.
-Var är ditt hus? -I närheten. El Sereno.
Los Angeles äldsta stadsdel. Livfull, arbetarklass...
...mångkulturell.
Jag skulle gentrifiera skiten ur El Sereno.
Men det får bli en annan gång...
Vad händer?
Automateld. Nära.
-Det är dags att dra. -Vart då?
Vad är det?
-Fan också... -Vad då?
Förläggningen är hotad och evakueringsstyrkan ser det.
Herregud...
Det svåra är avklarat.
-Om de smittade kommer in, då? -Då blir det ännu svårare.
Varför dröjer ni? Kom.
Vi avvaktar. Kom.
Avspärrningarna håller.
Vi har rapporter om smittade. Kom.
De är utanför avspärrningarna. Landar ni nu hinner ni ta med oss.
Vi utvärderar. Kom.
Doktor Exner?
Ge dig av.
-Gå. Transporten är där nere. -Kommer de inte?
-Våra patienter, då? -Jag tar hand om dem. Gå nu.
Och Chris?
Om de inte redan har hämtat honom så är det för sent. Tyvärr.
Ge dig av, Liza. Spring.
Det här är inte klokt.
De kommer tillbaka.
Tar de sig inte in kommer de tillbaka.
Och lämnar de andra?
-Är det bättre om alla dör? -Jag vill inte att nån ska dö.
-Du låter som din pappa. -Han gör sitt bästa.
Du kan inte rädda alla.
-Varför säger du så? -För att det är sant.
-Förlåt, men så är det... -Håll käften.
In i bilen.
Följ med.
-Släpp ut oss! -Det är ingen universalnyckel.
-Vi dör här inne. -Ni dör snarare där ute.
-Ska vi inte hjälpa dem? -Nej, det kan skada oss.
-Hjälp oss. -Det gynnar oss inte.
-Är du seriös? -Rädda dig själv.
Låt resten vara - seriöst.
-Och nu, då? -Vi behöver skjuts, sen... Abigail.
Vem fan är Abigail?
Om de är döda går de väl bara vidare, va?
Inte vet jag.
Kom igen... Kom!
-Låt bli mig! -Nej!
Släpp mig!
-Varför öppnade ni inte dörren? -Vad vill ni?
-Vi behöver en bil. Ge hit nyckeln. -Nej.
-Kom igen. Ni får följa med. -Vi ska ingenstans.
-Okej, vad säger tjejen? -Låt bli henne!
Sluta! Jag har nyckeln.
-Vill du inte följa med? -Rör henne inte! Låt bli mig!
Det ser ut som en checkpoint.
Adams sa att det ska finnas en skylt: "Administration".
Vi kan inte stoppa dem!
Jag har dig. - Räck mig handen.
Nu eller aldrig!
Följ med!
Kom igen, kom igen...
Stängslet ger vika!
Spring!
Vart ska vi?
Helvete...
-Vänta här. -Är du inte klok? Vad gör du?
Ingen fara. De är långsamma.
Melvin...
Strand...
Strand!
-Behåll klockan. -Snälla...
Döda mig.
-Du dör snart nog. -Strand!
-Hur kommer vi härifrån nu? -Melvin var min skjuts.
Jösses...
Nick? Nick?
-Griselda? -Mamma?
-Nick Clark? -Hjälp oss...
-Griselda? -Vem letar ni?
-Min son. Han är 19 år. -Han var med kostymnissen.
-Vart stack de? -Vi ska berätta. Släpp ut oss.
Travis!
-Var? -De gick ut bakvägen.
-Maddy! -Vi hinner inte.
-Kom igen.
Det var ju synd. Vänta...
Mamma!
-Mamma! -Nick!
-Öppna, Travis! -Jag försöker!
Nick! Nej!
De kommer! Nej...
Mamma... Stick.
Madison, ur vägen!
Skynda dig!
-De kommer! -Det funkar inte! Kom igen, då...
Skynda på!
Pappa?
Hjälp!
Herregud...
Kom igen nu. Spring!
-Var är Chris? -Utanför med Alicia.
-Vi måste hitta en utgång. -Vi går till sjukavdelningen.
-Vem är du? -Han heter Strand. Han räddade mig.
Liza, var är min fru?
Jag beklagar, Daniel.
Var är hon?
-Berätta. -Såret blev infekterat.
Vi gjorde allt vi kunde. Det gick inte.
-Jag vill se henne. -Ofelia... Vi måste gå.
Jag vill se min mor.
Det finns inget att se. Jag beklagar.
Doktorn...
Vi måste komma ut.
-Du skulle ha stuckit. -Hjälp oss.
Ni kan följa med oss men vi behöver hjälp.
-Och vart ska ni ta vägen? -Det måste finnas nåt ställe.
Det finns en utgång.
Gå förbi intensiven. Trapporna leder ner till källaren.
Ni kan komma ut, men ni har ingenstans att ta vägen.
Tyvärr.
Följ med oss.
Du kan fortfarande hjälpa till.
Liza... Vi måste gå.
Glöm henne. Kom.
Jag antar att ni har en plan, en destination.
Vi åker österut till öknen. Det borde vara säkert.
-Det är det inte. -Vad föreslår ni, mr Strand?
-Västerut. -Vad finns där?
Jag har ett hus vid havet, förnödenheter. Jag är förberedd.
Chris? Alicia?
-Var är bilen? -Har de åkt?
-Chris! -Dämpa er. De döda kan höra.
-Alicia! -Chris!
-Här är vi, mamma! -Mår ni bra?
-Vad har hänt? -Soldaterna tog SUV: en. Förlåt...
Vad hände?
Det är lugnt.
Vi måste åka nu.
Salazar...
Andy?
-Ofelia. -Andrew...
Lägg ner pistolen. Det här är inte nödvändigt.
Lägg ner pistolen.
Andrew, låt bli. Snälla...
-Andy... -Nej!
Pappa!
Det är ingen fara. Får jag se...
Trav. Låt honom vara, Trav.
Låt bli honom.
Det är okej...
Undvik centrum, där är de för många.
-110:an? -Nej, inte motorvägen.
Vill du åka tillbaka?
Du är rolig... Vi ska nog komma bra överens, Nicks mamma.
Sväng vänster här. Följ flodfåran till kusten.
Kom.
-Elnätet är dött. -Då tar generatorerna över.
Är ni hungriga? Ta för er.
Förlåt.
-För vad? -För att jag lät dem ta dig.
Mamma...
-Vad då? -Jag vet inte...
Det känns konstigt.
Vi snurrar planlöst. Vi vet inte vart vi ska ta vägen.
Det är just det... Jag visste aldrig vart jag var på väg.
Det är som att jag har levt i det här under lång tid.
Och nu börjar alla andra komma ikapp mig.
Det är konstigt.
Kulan gick rakt genom, Daniel. Det läker.
Byt omslag och håll såret rent. Hon klarar det.
-Hur mår hon? -Hon kommer att klara sig.
Vi klarade det.
Jag älskar dig, Christopher.
Vart ska du?
-Jag måste röra på mig hela tiden. -Och vi, då? Kan vi stanna här?
Nej.
Det kan ni inte.
Ingen stannar.
Var är Abigail?
-lnte här. -Varför är då vi här?
Varför kom vi hit om vi inte ska stanna?
Är du tokig?
Strand?
Ska man överleva i en galen värld måste man vara galen själv.
Så du är tokig?
Abigail.
Liza?
Liza, vad är det?
Herregud...
Jag märkte det inte förrän vi hade kommit undan.
Vad... Vad ska vi göra?
Ingenting.
Nej...!
Jag vet inte om jag klarar det. Jag måste, men jag kan nog inte.
-Nej, du kan inte be mig... -Du bad mig.
Kom igen. Du har ändå aldrig gillat mig.
Travis ska inte behöva göra det. Han skulle bli knäckt.
-Vi vet inte... -Jo, jag vet.
Vad gör ni? Maddy?
Maddy?
Hon är biten.
-Va? -Hon är smittad.
Det... Det är lugnt.
-Vi har medicin. Antibiotika. -Det hjälper inte.
-Vi kan behandla det. -Det går inte.
Snälla, Travis...
-Säg till Chris att jag gjorde det. -I helvete...
Du får inte, Liza.
Jag har sett det. Jag vet vad det leder till.
Man förvandlas inte av betten, men infektionen är obotlig.
Den dödar som vilken infektion som helst. Sen sker det.
Det kvittar hur man dör. Man kommer tillbaka.
Alla kommer tillbaka.
Låt det inte hända mig. Låt inte vår son se det.
Du måste skydda honom från det.
Lova mig det. Lova!
Jag ska skydda honom. Jag ska.