NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
ЗАСНОВАНО НА РЕАЛЬНИХ ПОДІЯХ
Здається, невдовзі небо затягне хмарами.
Що цікавого в Саттон Гу?
Одна пані бажає провести розкопки.
-Дякую. На все добре. -Дякую вам.
Доброго ранку. Місіс Прітті чекає на мене.
Безіл Браун.
Зачекайте тут.
-Нумо поглянемо на них? -Добре.
Такі речі зазвичай робляться через музеї.
Так, але коли я звернулася в Іпсвіч,
м-р Рід-Мур сказав, війна не за горами — нові проекти не починають.
Що ж, вони цілком і повністю зайняті римською віллою.
-Так, він казав, що й ви теж. -Так.
Він казав, що ви складна людина.
Та невже?
Неординарна… та недосвідчена.
Отже така його рекомендація?
Не погоджусь про досвід.
Я копаю з того часу, як узяв лопатку в дитинстві.
Мене батько навчив.
Можливо, Рід-Мур не хоче відпускати вас.
Цього я не знаю.
Мені завжди було цікаво побачити ці кургани.
Генріх VIII проводив тут розкопки.
Так мені казали.
Про його знахідки нічого невідомо.
Ми з чоловіком купили цю землю, щоб вивчити, що під нею, але…
Але не так сталося, як гадалося.
Що це? Ризикнете припустити?
Гадаю, це кургани.
Вважаю, ми стоїмо посеред кладовища.
Часів вікінгів.
Чи навіть давнішого.
Кажуть, місцеві дівчата лягали на них, плекаючи надію завагітніти.
Я чув багато легенд.
Саме в цьому ваш інтерес?
Казки про закопані скарби?
Я також цікавлюся археологією з того часу, як узяла лопатку в дитинстві.
Наш будинок стояв на цистерціанському монастирі.
Я допомагала батькові розкопувати апсиду.
Вона багато розповість.
Минуле.
У вас тут кролі, місіс Прітті.
Так, я знаю.
Кролі риють нори.
Це заважає розкопкам.
Я б хотіла почати з цього.
Нічого особистого, але я б не починав із цього, місіс Прітті.
-Чому ні? -Тут є провалля, бачите?
І ґрунт досить ущільнений.
Грабіжники копали вертикальні шахти. Так звані «грабіжникові флейти».
Свої знахідки вони вже давно переплавили й продали.
Гадаю, вам краще почати з одного з отих.
Але у мене гарне передчуття.
Гроші ваші, місіс Прітті, але я б радше спирався на факти,
ніж на передчуття.
Щодо грошей, чи влаштує вас 1 фунт, 15 шилінгів та 6 пенсів на тиждень?
Ні.
-М-р Рід-Мур платить вам саме стільки. -Він платить замало.
Гаразд, але боюся, що не маю можливості платити більше.
Зрозуміло.
Роберте, де ти взяв цей протигаз?
Зніми.
-Вибачте, я не знав… -Це не іграшка.
Роберте, це м-р Браун.
-Вітаю, юначе. -Роберт Прітті, добридень.
-Хто за тобою женеться? -Гангстери капітана Ласки.
М-р Браун археолог.
Скоріше копач.
Ви приїхали розкопати кургани?
Боюся, що ні. Не сьогодні.
Перепрошую.
Щасти тобі з гангстерами.
Дякую.
А вам із розкопками, мем.
Чорт забирай.
-М-ре Браун? -Так?
Біллі Лайонс, від місіс Прітті.
Гаразд.
У понеділок.
Рівно о восьмій.
Платня — щонайменше два фунти на тиждень.
І для повного робочого дня мені задалеко їздити.
Ви можете оселитися з Лайонсами у флігелі.
М-р Лайонс мій шофер, а місіс Лайонс завідує кухнею.
-Мені знадобиться допомога. -Візьміть помічника.
Краще двох.
Я рада, що ми домовилися, м-ре Браун.
Джон Джейкобс і м-р Спунер везуть чабарню.
-Може стати в нагоді у разі дощу. -Це дуже завбачливо.
Мій син Роберт усіляко поривається вам якось допомогти.
Якщо він заважатиме…
Аж ніяк. Нехай приходить.
Розпочнете з цього?
Так.
Гадаю, про великий курган можна забути, місіс Прітті.
А от у цьому ми щось знайдемо.
Тоді…
…не заважатиму.
Дуже дякую.
Як на мене, краще б він не чіпав кургани місіс Прітті.
-Дякую, мем. -Дякую.
Любий, обережніше, ти мене з ніг зіб'єш.
Вибач. Тебе кликав м-р Браун.
-Зараз? -Так.
Добре, дякую.
Це щось схоже на різницьку дошку.
Ось тут чорна ділянка. Це, імовірно, слід від вогню.
Хто це до нас іде?
Вони з Іпсвіцького музею.
М-р Рід-Мур хотів подивитися, як ідуть справи.
Я його запросила.
Місіс Прітті, це Гай Мейнард, наш новий куратор.
-Добридень. -Вітаю.
Привіт, Брауне.
Мейнард. Можна тебе на хвилинку? Допоможи.
Авжеж.
Один.
-Тримаєш? Два. -Так.
Три! Дідько.
Це й усі ваші успіхи?
Перепрошую.
Не більше за вас… але ж вам відомо…
Дозвольте закликати вас, місіс Прітті, підтримати нашу римську віллу.
Невдовзі війна. Усі зусилля кинуті на те, щоб встигнути закінчити розкопки.
Тож ми мусимо просити вас повернути м-ра Брауна.
Я б хотіла, щоб він закінчив тут.
Наша римська вілла, можливо, найбільша на північ від Філікстоу.
Вона куди важливіша для науки, ніж ваш, перепрошую… невеличкий проект.
Нехай м-р Браун сам вирішує.
Перепрошую. Час перетворив той шмат дерева на ущільнений пісок.
Я невірно оцінив його вік.
Гадав, він часів вікінгів, але він древніший.
-Часів англосаксів. -Це малоймовірно, Брауне.
Ти потрібен нам на віллі. Я приїхав по тебе.
Місіс Прітті не заперечує.
Я сказала, що вибір за вами.
Тоді я залишуся.
Дякую, мем.
Перепрошую.
Слухай, Брауне, твоя взяла. Матимеш два фунти на тиждень.
Даю тобі кілька днів закінчити тут. Ми єдиний музей в окрузі,
тож подумай про своє майбутнє.
Зрозуміло.
М-р Браун нам багато чого розповідає.
Наприклад, яка частина тіла в археолога найважливіша?
Гадки не маю.
Ніс.
Коли там щось є, він дізнається за запахом.
По обіді відвідаємо батька.
Боюся, я потрібен тут.
Можна я вже піду?
Якщо ти закінчив.
ФРЕНК ПРІТТІ
Від вареної яловичини в таку спеку будь-кому стане зле, місіс Лайонс.
Усе як минулого разу.
Місіс Прітті, у вас надлишок кислоти, бо ви постійно стурбовані.
Ми це вже обговорювали.
Навчіться не турбуватися.
Інакше заробите собі виразку.
Як скажете, лікарю.
Не ходіть туди, місіс Прітті. Це небезпечно.
Спунер і Джейкобс роблять підпори, без них продовжувати не можна.
Я читала записки Говарда Картера про розкопки могили Тутанхамона.
Він стояв біля порога поховальної камери,
перша людина за останні 3 000 років,
і дивився, що на фарбі ще лишилися відбитки пальців.
І сказав: «Час втратив свій сенс».
Мені спало на думку, що ви можете розкопати людські рештки.
Так, це можливо.
Копаємо назустріч мертвим.
Фактично ексгумуємо їх.
Коронер завжди досліджує будь-які знайдені рештки.
Бодай цю шану їм складають, скільки б сторіч вони не пролежали.
Не можна заглиблюватися в землю, не врахувавши…
Брауне?
М-ре Браун?
Спунере! Джейкобе! Допоможіть!
Ось тут!
Ну ж бо, Безіле.
Обережніше голову…
М-ре Браун!
М-ре Браун?
-Ось так. -Добре.
М-ре Браун.
З вами все гаразд.
Усе гаразд.
Покладіть його на дивані в бібліотеці.
Ви щось бачили?
Бачив?
Коли були без тями.
Щось таке справді було.
Що саме?
Мій дідусь.
У мене його ім'я.
Безіл Браун.
Фермер.
Він навчив мене всього про саффолкський ґрунт.
І ви бачили його?
Ну, я взагалі нічого не бачив. Лишень…
Лишень згадав його.
Що ж…
Можливо, він бачив вас.
Перепрошую.
М-ре Браун, усе гаразд?
М-ре Браун!
Вам треба відпочити!
Бачите, місіс Прітті…
Оце курган, що вам сподобався, з якого ви хотіли почати. Він овальний.
Як спина в свині.
Усі інші округлі.
-Так. -Цю землю орали тисячу років.
Припустімо, що в процесі…
частину кургану зрізали.
Коли прийшли грабіжники,
вони викопали «флейту» там, де, як вони гадали, був центр.
-Але він міг бути не там. -Саме так.
Гадаю, зі сходу на захід.
Дайте лишень команду…
і я почну копати.
Мій літак розбився в арктичній пустелі,
і коли я прокинувся, минуло вже 500 років.
Тож я опинився у 25-му сторіччі.
І як воно там?
Землею править Убивця Кейн, лютий злодій.
Як Гітлер?
Так, а вуса в нього навіть ще гірші.
А в тих, хто насипав ці кургани, були вуса?
І бороди теж.
Це були дуже бородаті хлопці.
Не такі, як римляни. Ті голилися ретельно.
Тож вікінги й космічні пілоти дуже схожі, чи не так?
Вони досліджують нові землі на бойових кораблях.
Ну, якщо так подивитися, то дійсно схожі.
Вони тут постійно літають. Неподалік база королівських ВПС.
А ви б хотіли літати, м-ре Браун?
А я літаю.
По всьому космосу.
Коли дивлюся у свій телескоп.
У вас є телескоп?
-Є. -А ви взяли його з собою?
Узяв.
А покажете мені?
Можливо.
От мале базікало.
Що ви там казали про космос?
У м-ра Брауна купа книг.
Він їх привіз на велосипеді.
Місіс Лайонс каже, деякі норвезькою.
Спробуємо зелений шовк?
-Завжди в моді, чи не так? -Ні.
Оксамит із мереживом.
Від цього розладу бути не має.
Як ваша нога, м-р Грейтлі?
Набагато краще, мем. Дякую за турботу.
-Увімкнути радіо? -Так, будь ласка.
…спостерігачів віком до 32 років
закликають бути готовими пройти тренування на пілотів і членів екіпажу ВПС.
Вона мешкає тут лише 12 років.
Приїхала з Чеширу.
Одружилася з полковником.
Коли вони вперше зустрілися, вона ще вчилася у школі,
і коли їй виповнилося 17, він освідчився.
Вона відмовила.
Сказала, що не може залишити батька.
Вона доглядала батька ще 13 років, поки він не помер.
Тринадцять років.
А тоді нарешті прийняла пропозицію полковника.
Він освічувався їй щороку в її день народження.
Невдовзі після народження Роберта
її чоловік теж помер.
Лишень уявіть.
ДИВОВИЖНІ ІСТОРІЇ
Хтось бажає подивитися?
-Мабуть, треба сісти? -Спробуйте.
Ось так.
Слідкуватиму за вами до дому.
Зачекайте! Заради Христа зачекайте!
Ну ж бо.
ІПСВІЦЬКИЙ МУЗЕЙ
Мейнарде, в кургані біля Снейпа знайшли заклепку, так?
Снейпа? Безіле, що ти знайшов?
Боже правий, Безіле.
-Вдало з'їздили, Безіле? -Досить вдало.
М-ре Спунер, принесіть, будь ласка, мою рулетку.
І покличте хтось місіс Прітті.
-Вона поїхала до Лондона. -Вона що? Надовго?
До Лондона, з Робертом. На кілька днів.
Дідько.
Гаразд, хлопці, нумо до справи.
Щоб було що показати місіс Прітті.
…і кришталеві келихи!
Ні, через чорний хід.
-Місіс Прітті повернулася? -Вона зараз обідатиме.
Я казав, це терміново.
М-ре Браун, я впевнений, ви не заважатимете…
Усе гаразд, м-р Грейтлі.
-Це м-р Браун? - Так, любий.
Вам краще це побачити на власні очі.
Це корабель.
Як це, корабель?
Це корабель, похований у кургані.
Навіщо комусь ховати корабель?
Гадаю, бо це могила.
Чия могила?
Гадаю, якоїсь видатної людини.
Воїна.
Чи короля.
Мабуть, цей корабель тягнули через той пагорб від самої річки.
Прив'язали до нього мотузки й тягли по колодах.
Люди, коні… Мабуть, їх були сотні.
Гадаю, заради когось пересічного так не морочилися б.
Уявляєш, який йому влаштували похорон?
Які пісні співали?
М-ра Спунера б напоїли до нестями.
Вікінги?
Гадаю, ще раніше.
Мейнард не згоден, але я вважаю, це англосакси.
Усі лаври твої, Джоне Джейкобсе: ти знайшов першу заклепку.
Саме так, місіс Прітті, це він.
Вітаю, м-ре Браун.
-Ви знали, що там щось є. -Я відчувала.
Саме так, місіс Прітті.
-Джоне! Вітаю, м-ре Спунер. -Дякую, мем.
Без цього юнака нічого б не вдалося.
Роберте, корабель!
Дякую, м-ре Браун.
Доведеться ще зняти купу ґрунту.
Але хтозна.
Я впевнений, знахідки ще будуть.
Доброго вечора.
Доброго.
Розумієш, що це означає?
Це змінить усе для Іпсвіча.
Нам заздритиме кожен музей у цій країні.
-Промокнете, місіс Прітті. -Боюся, я вже промокла.
М-р Рід-Мур люб'язно запропонував очолити розкопки.
Я відхилила його щедру пропозицію.
-Не може бути. -Може.
Що він сказав?
Що я не можу все залишити собі, що правда.
Уявляю, як він казився.
Я запросила свого кузена, Рорі Ломакса.
-Гаразд. -Бачу, вам не завадять помічники.
Він лише аматор. Втім, як і м-р Рід-Мур.
-Місіс Прітті, сховайтеся від дощу. -Гаразд.
Вимокнете до рубця.
Хотіла подякувати вам за терпіння з Робертом.
-Він зранку аж біжить до вас. -Не дає мені розслаблятися.
У вас є діти?
Ні, ми…
Немає.
Прислуга каже, ви вивчали геть усе, від латини до геології.
Недовчений гірше невченого.
-Чула, ви й книгу написали. -Так.
Посібник з астрономічних карт,
щоб ними могли користуватися звичайні люди.
Я пішов зі школи у 12 років.
Завжди прагнув вчитися.
Я вступила до Лондонського університету.
Батько й чути не хотів.
Повечеряєте зі мною?
Дякую. Так.
-Доброго вечора, Вєра. -На тебе в кімнаті чекає сюрприз, Безіле.
Гаразд.
Мей.
Я привезла тобі чистих сорочок.
Дуже вчасно, маю сказати.
-Ти радий мене бачити? -Звісно.
-Ти не чекав, що я приїду, чи не так? -Ні, не чекав.
А я казала.
В останньому листі.
Я залишив їх на вихідні.
Я ж працюю з ранку до ночі, ти мене знаєш.
Так.
Знаю.
Я дуже зайнятий.
-Я бачу. Тут ніде сісти. -Стільки всього відбувається.
-Що кажеш? -Кажу, ніде сісти.
Так, вибач. Я дуже заклопотаний.
У тебе є що мені показати. По очах бачу.
Я нічого не казав.
Там м-р Браун з якоюсь жінкою.
Мабуть, це його дружина. Вона пише йому щодня.
Увійдіть.
М-р Браун переказує свої вибачення, мем.
Досить, дякую, Елен.
Хтось може все життя копати землю
й не знайти того, що я знайшов тут.
-Він чудовий. -Так, чудовий.
З такою знахідкою треба пильнувати.
Тобто?
Усі забажають шматочок твоєї слави. Але це твоя знахідка.
-Мей… -Не дай музею вкрасти в тебе славу.
Вони не стануть…
І власниці маєтку теж. Нехай платить більше.
-Вона дуже… -Ти просив?
Я не проситиму більше.
Місіс Прітті дуже люб'язна.
У тебе всі думки про цього вікінгського красеня. Я ж бачу.
Так?
Мей, може, все ж заночуєш?
На мене чекає машина.
Так, звісно.
Що ж, дякую, що приїхала.
Я сумую за тобою.
-Коротаю час, читаючи твої книжки. -Та облиш.
-Справді. -Не надто веселе дозвілля.
-Так, важкувато їх читати. -Це точно.
-Дякую за сорочки. -Ага.
Гаразд.
Я прочитаю листи сьогодні.
-Бувай. -Бувай.
-Я допоможу. -Добре.
Гаразд, ідіть до того краю й хапайте брезент.
Добре. Позаду вас є кілок.
Натягуйте.
Як ви тут опинилися?
Приїхав на мотоциклі з Іпсвіча.
Я Рорі Ломакс.
Зрозуміло. Вас прислав Рід-Мур?
З музею?
Я кузен Едіт Прітті.
Вона зателефонувала, запросила. Сказала, вам потрібні помічники.
Я попередив, що не маю досвіду, але це її не переконало.
Зрозуміло.
Гадаю, моє ім'я вам відомо. Браун.
-Безіл Браун. -Приємно.
Дощитиме ще довго, тож сідайте.
Гадаю, ви добряче змокли, поки їхали сюди з Іпсвіча.
Трохи є. Під кінець наздогнав мене.
Гаразд, я розтоплю піч. Бажаєте чаю?
Так, будь ласка.
Гадаю, ми знайшли древній англосаксонський корабель.
Можливо, завтра, коли дощ скінчиться, побачите, що ми тут робимо.
Не можу дочекатися.
Ну і добре.
Беріть друге полотнище.
Передайте молоток.
Гаразд.
Піднімаємо.
Добре.
Рорі!
Привіт, малеча.
Я вночі приїхав, не став будити. Де мама?
У Лондоні.
Хтозна, чи ми ще будемо живі за рік?
Жовті й зелені кульки означають газ.
Червоні — фугаси.
Червоні смуги — запальні бомби.
Якщо під час бомбардування ви опинилися на вулиці,
ви маєте знати, як реагувати на кожен тип боєприпасів.
Ні, не кидайтеся кульками!
Я бігла до вас, аби встигнути.
Це могло вплинути на результат?
Можливо, але це не першопричина.
Ревматична лихоманка, на яку ви хворіли в дитинстві,
пошкодила серцеві клапани.
На жаль, непоправно.
Наступний напад може бути… набагато серйознішим.
Можливо, фатальним.
-Більше нічого не можна зробити? -Мені шкода. Я нічим не можу зарадити.
Прибув м-р Рід-Мур, і з ним інші джентльмени.
-Я не зміг їх зупинити. -Отже, вони вдерлися. Де вони?
-Вирушили до курганів. -За ними, швидко.
Лайонсе?
Я читав про Озеберзький корабель.
Корабель вікінгів, що був знайдений у Норвегії.
Всередині була гробниця, з дахом.
Схоже на те, як зображують Ковчег Ноя.
Звісно, тут будь-який дах давно б обвалився.
Бачите цю лінію? Земля вище, але ґрунт темніший.
Гадаєте, там щось є?
Можливо, до кінця дня дізнаємось.
Боже мій!
Це неймовірно.
Ми в Іпсвіцькому музеї пишаємося своєю роботою.
Гадаю, ви погодитеся, що все зроблено ґрунтовно.
-Вам краще зупинитися. -Перепрошую.
Тут усе дуже крихке. Це небезпечно, враховуючи вашу статуру.
Це ваша робота?
Так. Я Безіл Браун, копач.
Гаразд, Безіле Брауне, копачу.
Я Чарльз Філліпс, археолог,
і я приїхав повідомити вам,
що, оскільки це знахідка загальнонаціонального значення,
Британський музей бере розкопки під свій контроль.
Ваша робота… виглядає, на щастя, пристойно,
але в послугах копача більше немає потреби.
Чи я вірно зрозумів, що ви очолите усе особисто?
Граймсе, я ніколи не бачив нічого подібного.
-Так, сер. -Брейлсфорде, скасуй усі мої зустрічі.
Хто є вільний? Потрібен Пігготт.
-Знайди нам житло, якнайближче. -Так, сер.
Цей темний ґрунт у центрі вселяє надію.
Народ, закінчуйте тут і не чіпайте більше ані камінця.
Перепрошую, м-ре Філліпс.
Я працюю не на вас.
Я працюю на місіс Прітті і працюватиму, доки вона мене не звільнить.
Збірна солянка з провінційного музею не може вести розкопки.
Місіс Прітті має це розуміти.
Джоне, я лише на хвилинку. Вона точно захоче це почути.
-Гаразд, чекайте тут. -Добре.
-Приходьте завтра о десятій ранку. -Вона має знати, що я знайшов.
-Не будьте нахабою! -Вона має знати!
Джоне!
Він пішов, м-ре Грейтлі?
Це не Грейтлі.
Вибачте, що турбую, але я вважаю,
що ми, можливо, знайшли поховальну камеру на кораблі.
-М-р Філліпс знає? -Я працюю не на м-ра Філліпса.
Що ви скажете?
Він сказав, що наказом Міністерства суспільних робіт
розкопки має очолити він.
Що ж…
Тоді нехай.
Я можу попрацювати ще день, якщо бажаєте.
Місіс Прітті, вам зле?
Ви не могли б…
подзвонити у дзвоник?
Звісно.
Він не має права вам наказувати. Цей корабель побачив світ завдяки вам.
Не забувайте, з чого усе почалося.
У вас було передчуття. І воно не схибило.
М-р Браун знайшов, як увійти.
М-ре Браун…
Гаразд.
-Я можу ще чимось зарадити? -Покличте Елен, будь ласка.
Місіс Прітті наполягає, щоб ви лишилися,
тож ми знайдемо для вас роботу.
Вашим завданням буде підтримка об'єкту в порядку.
Треба зрити курган на метр в обидві сторони,
а також прибрати звідси відвали ґрунту.
Без мого особистого дозволу — ані кроку всередину корабля.
До роботи.
Тебе це влаштовує, Безіле?
Добридень, м-ре Браун.
-У мами знову печія. -Мені дуже шкода.
Їй треба відпочити. Я зробив їй оце.
Дуже гарна ракета.
А ви куди їдете?
Мені треба додому.
Коли повернетесь?
Ну, я… Вибач, Роберте.
Вибач.
Але м-ре Браун…
М-ре Браун!
Я лишився без роботи.
Філліпс не пускає нас до свого корабля.
«Свого» корабля? Он як?
Я хотів пофотографувати для історії. Ти не проти?
Звісно, ні. Лише мене не фотографуй.
Я не звинувачую Брауна. Така порядна людина…
не заслуговує на Філліпса.
-Не звинувачуєш? -Він поїхав уранці. Ти не знала?
Де Роберт?
У тебе нема іншої роботи?
Напишу Мейнардові, він мені щось підшукає.
Ти сказав місіс Прітті, що їдеш?
Мабуть, здогадається.
Це така твоя подяка за ту можливість, що вона тобі дала?
От побачиш, Мей, про мене не згадають навіть дрібним шрифтом.
-Визнання зажадав? -Скільки можна бути простим копачем?
Ти заради нього за копійки в землі колупаєшся?
Ні, Мей.
Я роблю це, бо добре вмію.
Бо цього мене навчив батько, а його — його батько.
Бо покажи мені жменю ґрунту з Саффолка,
і я скажу, з якої вона ділянки.
Саме так.
Перепрошую. Ви не знаєте Безіла Брауна?
-Де він мешкає? -Так, я знаю Безіла.
Він мешкає на фермі за селом. Отам.
Дякую.
Я знайшов той корабель.
Може, я і не викладаю в Кембриджі, але дізнався, що під тим курганом.
Як і Джейкобс, і Спунер теж. І ніхто цього не пам'ятатиме.
Це ще невідомо.
Але якщо тебе там не буде, шансів ще менше.
Ти казав, що працюєш не заради минулого чи сьогодення, а заради майбутнього.
Щоб наступні покоління знали, звідки вони.
Знали, що єднає їх із предками.
Чи не так ти казав?
Якось так.
Інакше навіщо колупатися в ґрунті, коли вся країна готується до війни?
Бо це чогось варте, чи не так?
Бо це щось, що триватиме довше, ніж будь-яка клята війна.
Невже…
Це ж Роберт.
Роберте!
М-ре Браун.
Ти доїхав аж сюди на велосипеді?
Ви обіцяли.
Мей!
Ви казали, що покажете мені космос. Ви обіцяли.
-Боже правий, хто це в нас? -Це Роберт Прітті.
Я місіс Браун.
Ти, мабуть, пити хочеш після такої подорожі?
Ходімо.
-Наллю тобі молока. -Оце ти проїхався!
- А мати знає, що ти тут? - Як ти знайшов сюди дорогу?
-Давай мені велосипед? -Дякую.
Треба зателефонувати місіс Прітті.
-Дякую. -З ним усе гаразд, місіс Прітті.
-Сюди, будь ласка. -Дякую.
-Ми так хвилювалися. -Так, він… Це Мей, моя дружина.
-Місіс Прітті. -Дуже дякую.
Він не завдав жодного клопоту. Чудовий хлопчик.
У місіс Браун є музична скринька, вкрита різноманітними мушлями.
Подивишся?
Ні, не треба зловживати гостинністю.
Про що ти думав?
Ти міг загубитися й пропасти.
-Роберте… про що ти думав? -Вибач, мамо.
Роберт приїхав нагадати мені про мою обіцянку.
Я обіцяв показати йому зірки у телескоп.
Чи не так?
То ви повернетеся?
Так.
Дякую.
Доброго ранку!
Доброго ранку.
М-ре Граймс, я тут робив деякі нотатки.
Може, стануть у пригоді.
Це збереже мені кілька днів.
-Ви, мабуть, підозрювали, що тут буде. -Ви добре попрацювали.
Як і ви.
Дякую.
Відмінна робота, м-ре Браун.
Ми поклали початок.
Філліпсе.
-Наш копач повернувся. -Доброго ранку.
На дні корабля є ознаки того, що там може бути ціла камера.
Аж дух захоплює.
Як щодо того, що відбувається у світі?
Як це торкнеться нас?
Судячи з вчорашніх новин,
війна почнеться за лічені тижні,
і тоді всі розкопки будуть припинені.
Тож треба поспішати.
-Боже милостивий. -Господи.
-Джиме! Біллі Граймсе! -Стюарте!
-Як ся маєш? -Чудово.
-Це моя дружина Маргарет. -Пеггі.
Місіс Пігготт, дуже приємно.
М-ре Філліпс, не можу вам описати, свою радість, коли ви мене запросили.
Моя стаття про мешканців боснійського озера —
було дуже люб'язно з вашого боку її прочитати.
Так, вельми цікаво.
-Сподіваюся виправдати довіру. -Неодмінно.
Просто в мене не дуже багато досвіду польових робіт.
Не хотілося б уводити вас в оману.
У тебе є всі необхідні якості.
Справді?
Цей корабель дуже крихкий.
Можна сказати, він узагалі ледве існує.
Забагато ваги — він розсипається.
У тобі, напевно, і 60 кілограмів немає.
Тож я керуватиму звідси, а ви,
мої пір'їнки, копатимете там.
Отже мене запросили лише завдяки моїй вазі?
Насправді, вдала здогадка.
Дякувати богу, Пігготт не одружився на товстушці.
До праці.
-Брейлсфорде, що скажете? -Сер?
Що тут у нас?
Гаразд.
-Народ, перший келих — я пригощаю. -Чудово.
А великого ліжка не було?
Вибач, ні. Але й так непогано, правда ж?
Не влаштовувати ж скандал через це.
Звісно, ні.
Нам так пощастило бути причетними.
Так.
Так, це буде неймовірно.
Ти спатимеш на цьому ліжку?
Чи на тому?
Я ляжу тут, ти не проти?
Потрібно знайти зірку та визначити напрямок її руху.
-Доброго вечора, джентльмени. -Доброго, місіс Прітті.
Привіт, мамо.
Привіт, синку.
А космічні пілоти орієнтуються по зірках?
Саме так.
Ще десять хвилин, командире, і в ліжко.
Я бачу зірку.
-Господи! -Що сталося?
-Я провалилася. -Заберіть її звідти!
Пігготте, забери її.
Вибачте. Я не хотіла нічого пошкодити.
-Що там, Брейлсфорде? -Як ти?
-Якісь іржаві шматки. -Годі, хлопче, ти ж науковець.
Аморфна маса зруйнованих корозією предметів, сер.
Ти, спустись із камерою вниз та сфотографуй усе.
Під відкритим сонцем дуже спекотно.
Зі мною все гаразд, дякую.
Ходіть обережно. Можливо, це і є наша гробниця.
Бажаєте ячмінного відвару?
-Дякую. Я така незграбна. -Зовсім ні.
Гарна спідниця.
Дуже незручна. Але більш відповідного нічого не було.
-Ми сюди одразу з відпустки. -Справді?
-Так -Ходімо в дім.
Може, щось знайдемо.
Місіс Прітті досі нездужає?
Запевняє, що вона в повному порядку.
Але це в її стилі.
Клята погода.
Втрачаємо цілий день.
Залишилось так мало часу, доки світові події…
дійдуть до нас.
Це перегони, справжні перегони.
Тоді ви даремно марнуєте талант м-ра Брауна.
Чудова ідея.
Стюарт хвалив його роботу. Чому б не доручити йому корму?
М-ру Брауну бракує кваліфікації.
Це лише снобізм, чи не так, м-ре Філліпс?
Брауне!
Брауне, іди-но сюди!
Господи, Маргарет!
Пробач, забула замкнути двері.
Просто тією ванною користуються ще чотири кімнати,
і замість мене то міг бути хто завгодно — Граймс чи Філліпс.
Але то був ти.
Так, але як би я почувався, якщо б хтось побачив тебе у такому вигляді?
У якому вигляді?
У такому?
Господи… не треба… Просто будь обережнішою.
А тепер, прочекавши тисячу років, я піду нарешті приму ванну.
-М-ре Спунер. -Так.
-Доброго ранку, м-ре Пігготт. -Чарльзе.
Могла б і розбудити.
Не схотіла.
Через тебе я спізнився.
Обережно, Стюарте. У тебе делікатна ділянка.
Делікатна, це точно.
Хвилинку.
Зараз дуже обережно. Ніякого лихацтва.
-Обережно. -Так, сер.
Я рахую. Один, два, три.
Ось так.
Завмріть.
Пігготте, поглянь.
Де ти це знайшла, люба?
Ти ж розумниця.
Філліпсе!
Погляньте-но, сер.
Дивіться!
-Господи. -Гляньте на нього.
Філліпсе.
-Місіс Прітті… -І отут, і ще тут.
…там є ще.
Багато всього.
Погляньте, будь ласка.
Я знайшов її в обшивці.
Гадаю, це меровінзький треміс, кінець шостого сторіччя.
Не може бути.
У тутешніх вікінгів не було грошової економіки до дев'ятого сторіччя.
Я вважаю, цей корабель старіший.
М-р Браун завжди так казав.
Це англосакси.
Пігготте! Граймсе!
Це темні віки, боже правий!
Шосте сторіччя.
Це змінює усе.
Ці люди були не якісь там мародери та міняйли.
У них була культура.
Мистецтво.
У них були гроші!
Забули про вікінгів.
-Чарльзе, погляньте. -Господи.
Боже милостивий.
Браун щойно показав мені меровінзький треміс.
Я бачив!
Це англосакси.
Це щось неймовірне!
Привіт. У тебе тут кемпінг?
Ні, тут ночує мій кузен Рорі.
Його не пускають у дім?
Ні, він каже, йому там спекотно.
Я його розумію.
Він збирається вступити до ВПС.
-Справді? -Документи мають ось-ось прийти.
Він отримає свої крила.
Вітаю усіх, чудово попрацювали.
Брейлсфорде, Пігготте, починайте вантажити золото в машину,
воно їде до Британського музею.
Перепрошую.
Саме там йому місце, місіс Прітті.
Лондон готується до бомбардувань.
Скарби Британського музею зараз евакуюють, чи не так?
Так, але… золото поїде до лабораторії.
Цей скарб — із чиєїсь могили.
Вам відомо, що буде слідство, яке й вирішить його долю.
До того часу, м-ре Браун…
цей корабель — ваша знахідка, тож віднесіть, будь ласка, скарби в дім.
Добре, місіс Прітті.
Дуже дякую усім.
Гаразд, джентльмени, мені знадобиться допомога. М-ре Ломакс.
Це проти правил.
Усе належить місіс Прітті, чи не так? Бо знайдене на її землі.
Звісно, слідство вирішить,
кому належить скарб — місіс Прітті чи Короні.
Пігготте, ти хочеш віддати усе Іпсвіцькому музею?
Чи правильно я вчиняю?
Це ж чиясь могила.
Ні, це…
Ми розкриваємо життя.
Саме в цьому мета розкопок.
Сюди.
Гадаю, тут їм місце.
Вони як посланці з іншого світу.
ПОЛКОВНИК Ф. ПРІТТІ
Я ходив у походи з батьком Роберта.
Він вчив мене голосам птахів.
Тепер, щойно почувши солов'я, я згадую ці ліси.
-Тут є солов'ї? -А ви не чули?
Ні.
Я взагалі їх ніколи не чула.
Лише по радіо.
Я така чудова віолончелістка — Беатріс Гаррісон.
Влітку вона вечорами репетирувала в саду,
і одного вечора, коли вона грала, почав співати соловей.
Вона не повірила й заграла сонату, а соловей акомпанував їй.
Справді?
Так. Усе повторилося в наступні вечори.
Міс Гаррісон була в такому захваті, що звернулася до BBC.
І що?
За кілька днів приїхали люди з BBC
і встановили звукозаписне обладнання у неї в саду.
Вона почала грати, а вони чекали й чекали…
і…
врешті-решт соловей заспівав.
Це тривало хвилин 15.
Він співав разом із віолончеллю.
Та ні.
Так.
Знаю.
Але ось що справді надзвичайно:
інші люди, що слухали трансляцію у себе в саду,
повідомляли, що інші солов'ї також почали співати.
Дивовижно.
Саме так. Це було дивовижно.
Маргарет!
Ходімо!
Гаразд.
Ну… добраніч.
Я слухатиму, чи не заспіває віолончель.
«Віолончель»…
Тримайте, народ.
Тож ми розкопуємо легенду.
-«Беовульф». -Артур, король бритів.
Будьмо.
Ось вам і темні віки. Я кухля не бачу.
Що коїться?
Це випробують світломаскування.
Тож німці цього разу прийдуть з повітря, так?
-Останнього разу припливали річкою. -У 600-му році нової ери.
Знаєте, я…
Важкий був день, я виснажена.
Прошу мене вибачити.
-Вітаємо, місіс П, з дивовижною знахідкою. -За твою розумну дружину.
-Я йду з тобою, люба. -Ні, лишайся, святкуй.
-Ще кухоль, Пігготте. -Я пригощаю. Повторіть нам, будь ласка.
Чарльзе, спитайте-но, чи вони приймають меровінзькі треміси.
…кампанія в пресі,
погрозливі заяви державних діячів, які визначають політику Німеччини,
систематичне провокування прикордонних інцидентів
і, нарешті, постійне збільшення концентрації
мобілізованих збройних сил поблизу польських кордонів
є очевидним доказом цього факту.
Делегація профспілок закликала прем'єр-міністра
оголосити негайну евакуацію жінок, дітей та інвалідів
на випадок раптового початку війни.
Бака Роджерса знайде лише вона.
Кличте охоронців, дурні!
Якщо вони втечуть, усі підете до батальйону роботів!
Ще не час.
Люба, Чарльз просить мене відвезти залізні рештки до лабораторії.
Можливо, це фрагменти обладунку.
Аж кортить почати їх відчищати. Тож…
Я їду з тобою?
Ні, бо Чарльзу всі вільні руки потрібні тут.
До речі, він дуже тобою задоволений.
Зрозуміло.
Я поїду з Брейлсфордом. Лабораторія — це його коник.
-Тримайся молодчиною, Маргарет. -Пеггі.
Мене звати Пеггі.
Я дуже скучатиму, Пеггі.
Вибач, що забираю його.
Дякую за запрошення, місіс Прітті.
Вам не можна було лишатися самій в тому пабі.
М-р Філліпс знудив би вас до смерті.
Ви вже проявили якісь фото, м-ре Ломакс?
Почав проявляти. Їх така купа, що не можна зволікати:
мої документи ось-ось прийдуть.
Рорі прийняли до ВПС.
-То вас можна привітати? -Не знаю.
Кузина не стала.
На вигляд дуже смачно.
Смачного.
Тільки недовго, любий. Вже пізно.
Це часткове місячне затемнення.
Не біжи.
Отакої.
Це ж погана прикмета?
Колись вважали, що так.
Справді виглядає так, ніби боги гніваються.
Люди, що закопали той корабель…
У що вони вірили?
Ну…
Напевно, що кудись на ньому вирушають.
У підземний світ чи до зірок.
Туди, куди й ми після смерті.
Схоже, ці розкопки добігають кінця.
Телефонував коронер.
Він буде тут у п'ятницю. Ви маєте бути присутнім.
Наш корабель викликав неабиякий суспільний інтерес.
Тож я запросила усіх подивитися на нього.
Усіх?
Прийдуть мешканці села, а також мої друзі з Саффолка.
Дозвольте нагадати вам, що цей об'єкт дуже вразливий.
Якщо бажаєте, запросіть своїх родичів та друзів теж.
Місіс Прітті…
Боже милостивий!
Роберте.
Не пускайте нікого у воду, там дуже стрімка течія.
Їх вчать літати на мотлоху часів Великої війни.
Мій чоловік казав: «Бажаєш сину смерті — віддай його до ВПС».
Кажуть, ця війна буде в повітрі.
Що сталося, мамо?
З ним усе гаразд?
-Треба забрати звідси Роберта. -Дозвольте мені.
Він не піде.
Я попрошу допомогти мені.
Дякую.
Роберте!
Так?
У голові паморочиться.
-Мені допомагає лягти й склянка води. -Справді?
-Зазвичай так. -Це те, що мені треба.
-Візьми мене за руку. -Добре.
Його звали Девід Аткінсон.
Це був його другий самостійний політ.
Приїхали поліція й коронер.
Я принесла сухий одяг.
У мене в наметі є кава.
Не бажаєш часом?
Мій батько потонув.
У відпустці в Корнуоллі.
Знесло течією.
-Мені дуже шкода. -Пусте. Це було дуже давно.
У нього була епілепсія.
Як ти захопився фотографією?
Гадаю, я в такий спосіб намагаюся закарбувати моменти, які…
так швидко минають.
Щоб найцінніше не було втрачено назавжди.
Батько якось подарував мені старовинну монету.
Сказав, що вона ще часів Октавіана Августа.
А я пам'ятала історію з Біблії, коли Ісус показав учням монету.
«Віддавайте кесареве кесареві…»
Так.
І я…
Я вбила собі в голову, що це в мене та сама монета,
яку Ісус показував учням.
Я була в захваті від того, що можу торкнутися її.
Що стало з тією монетою?
Вона в мене тут.
Подумала, принесе вдачу.
І як, принесла?
Якби тисяча років…
промайнула за одну мить…
що б лишилося від нас?
Оце.
Деталі твого годинника.
Ліхтарик.
Фрагменти кухля.
Але ми з тобою зникли б без сліду.
Чуєш?
Що?
Той льотчик помер, так?
Так, любий.
Зажди.
Рорі ж не помре, правда?
Вибач.
Ні.
Ти не помреш?
Місіс Прітті?
Вам зле?
-Відведіть мене, будь ласка, до кімнати. -Так, звісно.
З вами все гаразд?
Так.
-Викликати лікаря? -Ні, це лише печія.
Місіс Прітті, як ви?
Я така зануда.
Не принесете мені молока?
-Звісно. -Дякую.
-Упевнені? -Так. Дякую.
Роберте, любий!
Роберте.
Усе гаразд?
Роберте?
Я знаю, вона хвора. Я знаю це.
Але нічого не можу зробити.
Чому я нічого не можу. Я маю зробити так, щоб їй покращало.
Ти й робиш. Їй справді стає краще.
Ні, їй дедалі гірше, я ж бачу.
Коли мій батько помер…
усі казали, що я тепер маю доглядати за мамою.
А я не впорався.
Не впорався.
Роберте.
Так в усіх буває.
Щодня.
Є речі, з якими просто неможливо впоратися.
Хоч як намагайся.
Знаю, ти не це хотів почути.
Я сильніший, ніж вона думає.
Я знаю.
Гадаю, тобі варто їй це показати.
А тепер
ходімо в дім, гаразд?
Ходімо.
Тобі вже, мабуть, час спати. Ходімо.
Схоже, незабаром сюди понаїде ціла юрба писак.
Один жартівник з «Сандей Міррор» вже питав мене,
чи корабель досі на плаву.
Що буде зі скарбами? Ось справжнє питання.
-Німеччина вторглася в Польщу… -Де моя дружина?
…і бомбардує її міста.
Сьогодні вдень на засіданні Таємної ради
королем були підписані накази про мобілізацію армії, ВМС та ВПС.
Король і королева вирішили наразі залишитися в Букінгемському палаці.
Ось і почалося.
Вони вирушили до вестмінстерського штабу ППО.
Ось, щойно отримав.
Вранці я маю бути на базі ВПС Мартлшем.
Але ж приїде коронер.
У мене медогляд. Я не можу не з'явитися. Вибач.
Я залишив у їдальні деякі світлини для гостей.
Рорі, кажу тобі недвозначно: ти не можеш загинути.
Я серйозно. Не смій наражатися на небезпеку.
Що ж… сумніваюся, що в мене буде вибір.
Ти будеш потрібен Роберту.
Ти зрозумів?
Доброго ранку, Роберте.
-Важливий день. -Я хочу покатати маму на кораблі.
Боюся, цей корабель нікуди не попливе. Це лише ущільнений пісок.
Усе, що тримає його, — це час.
-Там, куди ми попливемо, це не важливо. -І куди ж це?
Ви прийдете?
Якщо запросиш, то прийду.
-Доброго ранку. -Доброго.
Це мені?
Ні, я шукаю свою дружину.
Попрощайтеся з нею за мене.
Мене призвали.
Звісно.
Що ж, щасти вам.
Стюарте.
Це тобі.
Які гарні.
Ломакс каже, його призвали.
Що ж…
Я, мабуть, піду. На все добре.
Згідно з офіційною телеграмою, сьогодні Варшаву бомбили шість разів.
Також зазначається, що запеклі бої тривають по всій довжині фронту.
Чергова м'ясорубка.
Он вони йдуть. Результати вже відомі?
Лише швидке фото!
Пропустіть.
Скільки вони коштують?
Місіс Прітті, що відчуваєте?
Дорогу, будь ласка.
-Дорогу. Мені поїхати з вами? -Так.
Мейнарде!
-Мейнарде! Проведи мою дружину до будинку. -Гаразд.
Сподіваюся, ми зможемо переговорити пізніше.
Місіс Прітті!
Мені дуже шкода.
Дякую.
Ці люди не були дикунами-воїнами.
Це були витончені люди, неймовірні майстри.
Темні віки більше не темні.
-Це, напевно, херес, так? -Не знаю.
Пити зараз, чи хтось запропонує тост?
А інші як роблять?
Знайдені тут артефакти створили національну сенсацію.
Ви, певно, вже знаєте, що їх було знайдено у камері всередині корабля.
Поховального корабля, побудованого з дуба.
На мій погляд, саме він — найпрекрасніший скарб.
Двадцять сім метрів у довжину з заходу на схід.
Знайдений і розкопаний м-ром Безілом Брауном.
-За Безіла! -М-ре Браун!
Мені дуже шкода.
Я гадав, ви зрадієте вердикту коронера.
Ми помираємо.
І перетворюємося на прах.
Після нас — нічого.
Дозвольте не погодитися.
Відтоді як людина лишила відбиток долоні на стіні печери,
ми є часткою чогось безперервного.
Тож ми… насправді не помираємо.
Рорі розклав їх уранці.
Я геть забула.
Присядь-но.
Напевно, ваша робота приносить задоволення,
але цього недостатньо.
Життя дуже швидкоплинне.
Я знаю з досвіду.
Є моменти, якими треба користатися.
Кращого результату годі було й чекати, місіс Прітті.
-Весь Саффолк був за вас. -Так.
Ти їхав із нею.
Вона щось казала про свої подальші наміри?
Ви про чай?
Про скарб, господи. Що вона робитиме?
Сподіваюсь, ви погодитеся, що Іпсвіцький музей…
-Поговоримо про це іншим разом. -Так, звісно.
Вона тобі довіряє.
Не дай їй віддати знахідки Іпсвічу. Британський музей викупить усе.
Звичайно, вони безцінні, але нехай проявить розважливість.
Просите мене закинути слівце за вас?
Спробуйте лимонний пиріг, м-ре Філліпс. Дуже освіжає.
Дякую вам за ваші слова. Я ледь не зааплодувала.
Мій син дуже прив'язався.
Безіл теж його полюбив.
Може, дозволите йому навідуватися?
Звісно. Із задоволенням.
Чарльз пропонує відсвяткувати.
Ти, мабуть, іди.
Без мене.
Ти… наздоженеш?
Я…
Навряд чи.
Ні.
У нас із тобою різні стежки, чи не так?
Я бачила тебе щасливим.
Ти просто сяєш.
Я щасливий із тобою.
Або… я навчуся.
Гадаю, не варто.
Стюарте! Нам чекати?
Гаразд, ходімо.
Іди.
Мей,
цей об'єкт — його треба законсервувати на майбутнє,
щоб він і надалі не руйнувався. Тож…
Це ще тиждень роботи.
Попрощайся зі своїм красенем.
Потурбуйся про нього.
Може, залишишся на ніч?
Побачимося за тиждень.
Я вкрию корпус мішковиною,
а зверху настелю гілок.
Вони візьмуть на себе вагу землі.
Увесь ґрунт треба засипати назад.
Щоб усе стало як було.
Я віддам скарби Британському музею.
Подарую.
Їм місце там, де їх побачать якнайбільше людей.
Я їм ще не казала.
Хотіла сказати вам.
Оце подарунок так подарунок.
Не знаю, чи хтось колись робив подарунок цінніше.
Навряд чи, мабуть.
Я також сказала м-ру Філліпсу,
що ваша робота має отримати належне визнання.
Дякую.
Тримайте прямо, м-ре Браун.
Слухаюся.
Наближаємося до краю атмосфери.
Ти бачиш, мамо?
Ми виходимо у відкритий космос.
Так, бачу. Куди ми прямуємо?
Пояс Оріона. Веземо королеву додому.
Яку королеву?
Це її корабель. Її народ зібрав їй скарби на зворотню подорож.
І їй було сумно, коли корабель прибув,
бо вона розуміла, що муситиме залишити всіх.
І вона непокоїлася,
що вони без неї не впораються,
але розуміла, що має відправитися слідом за королем на небо.
Тож вона вирушила в дорогу…
Крізь землю й угору, у космос.
А космос — дивна річ.
Час там плине зовсім не так, як тут, і п'ять століть можуть проминути за мить.
І коли королева озирнулася на Землю,
то побачила, що її син подорослішав і став космічним пілотом.
І вона знала, що, коли він вирушить у свій перший політ до зірок,
там його зустріне вона.
Цього ранку британський посол у Берліні
вручив германському уряду остаточну ноту,
у якій зазначалося, що, якщо до 11:00 від них не надійде заява
про готовність негайно вивести війська з Польщі,
це означатиме початок війни між нашими державами.
Змушений повідомити, що такої заяви не надійшло
і що, відповідно, наша країна вступає у війну з Німеччиною.
Можете уявити,
який це важкий удар для мене,
що всі мої тривалі намагання досягти миру зазнали краху.
Уряд розробив плани, що дозволять країні й надалі працювати
у важкі й суворі часи, що, можливо, чекають на нас.
Але урядові потрібна ваша допомога.
Ви можете вступити до лав збройних сил
або стати волонтером.
У такому разі ви розпочнете службу
відповідно до отриманих інструкцій.
Життєво важливо, щоб ви продовжували свою роботу.
Нехай Господь благословить вас.
НА ЧАС ВІЙНИ СКАРБИ З САТТОН ГУ БУЛИ СХОВАНІ
НА ОДНІЙ ЗІ СТАНЦІЙ ЛОНДОНСЬКОГО МЕТРОПОЛІТЕНУ.
УПЕРШЕ ВОНИ БУЛИ ПОКАЗАНІ ШИРОКІЙ ПУБЛІЦІ ЧЕРЕЗ ДЕВ'ЯТЬ РОКІВ ПІСЛЯ СМЕРТІ ЕДІТ.
ІМ'Я БЕЗІЛА БРАУНА ПРИ ЦЬОМУ НЕ ЗГАДУВАЛОСЯ.
ЛИШЕ В ОСТАННІ РОКИ БУЛО ВИЗНАНО ЙОГО УНІКАЛЬНИЙ ВНЕСОК В АРХЕОЛОГІЮ,
А ЙОГО ІМ'Я ПОСІЛО МІСЦЕ ПОРЯД З ІМЕНЕМ ЕДІТ
В ЕКСПОЗИЦІЇ БРИТАНСЬКОГО МУЗЕЮ.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ДЖОНА ПРЕСТОНА
Переклад субтитрів: Наталія Кисельова