Frankie!
Åh nej... Frankie!
Är du...
Är du färdig?
Jag vill inte komma för sent. Frankie?
Vilket uttrycksfullt penselarbete, Byron.
"I vartenda penseldrag väljer man att tala sanning."
Jag älskar när du... citerar mig.
Vilken förbättring ovanför ögat, Homer.
Jag riktigt känner ledsamheten och galenskapen.
Det var inte alls det jag ville få fram.
- Jaha... - Får jag tala med dig?
Ja. Hörni, det här är Grace.
Hennes man är min mans älskare.
För Guds skull...
Kärleken är grym, men den lär oss om oss själva.
Tack.
Varför är du fortfarande här med dina fångar?
- Vi måste åka om tio minuter. - Före detta fångar.
De har redan avtjänat sin skuld till samhället.
Jag älskar nattlivet!
Inte Homer, men han är sjuk och fick släppas ut tidigare.
Okej, killar. Dags att avsluta. Jag ska på begravning.
Vi måste anlända tidigt och visa vårt deltagande
innan Robert och Sol kommer.
Lugn. Sol kommer aldrig i tid.
- Bra jobbat idag, killar. - Hejdå, Frankie.
- Tack, Frankie. - Okej, vi ses igen nästa vecka.
- Lycka till idag. - Ja.
- Usted estará en mi corazón. - La vida es difícil ahora
que Sol es homosexual con Roberto.
Seså! Vamos! Kom igen! Nu är det bråttom.
Sluta stressa mig.
Kan vi inte hedra Larry på nåt annat sätt?
Genom att stanna hemma och se på tv?
Fick inte Larry in Coyote på rehab när alla sängar var upptagna?
- Jo, han var en fin man. - Ja.
Han gav mig och Robert depositionen till vårt första hus.
Jag vet, jag vet. Vi måste gå.
Om vi inte åker inom nio minuter
är det inte Larrys begravning vi går på,
utan på Robert och Sols "komma ut" -party.
Det är inget "komma ut" -party!
Jag vet det.
Men det är första gången världen
kommer att se mig med dig istället för med min fru.
Dessutom kommer min fru att vara där.
Gode Gud.
Förr eller senare måste det ske. Upp med huvudet.
Kunde inte Larry ha dött på vårt femårsjubileum istället?
Skyll på Sally, hon stängde av respiratorn.
- Hon kunde ha väntat. - Lyssna nu på mig!
Jag är säker på att alla där fokuserar på
att fira Larrys liv, och inte på oss.
Såvida du inte insisterar på att ha de där hemska skorna.
Då kommer de definitivt att stirra på oss.
- Ingen kommer att titta på oss. - Det är klart att de gör.
Folk undrar alltid hur de övergivna fruarna tar det.
- Skulle inte du det? - Jag är inte sån.
- Alla är det. Det är mänskligt. - Nej, jag är en sextondels Chippewa,
vilken gör att jag delvis är örn, så det ligger inte i min natur.
Är det därför du bär den där rövkramande klänningen?
Precis. Ja, när jag kliver in i Larrys hus
kommer alla att se på mig och säga: "Vad bortkastat!"
Skulle de inte säga det när du går ut?
- Kan du klä på dig! - Jag är påklädd.
Du kan inte gå klädd så där.
Ska du verkligen ha de där skorna på dig?
De är mina bekvämlighetsskor.
Sånt förstår inte du. Du har inga bekvämlighetskläder.
Varför måste du vara bekväm?
Begravningen är för de närmaste, vi går på mottagningen.
De här skorna håller mig jordnära.
Står jag bara stabilt, så följer resten av mig med.
Okej, vännen, sluta med dina tokigheter.
Visst. Okej. Jag ska försöka. Mindre meshugas.
Det säger jag l'chaim till.
Förresten,
vi borde nog ha några regler
för hur vi ska vara... tillsammans.
- Vad menar du? - För att undvika onödig uppmärksamhet.
Ja. Jag vill inte göra Frankie ledsen.
Och jag vill definitivt inte göra Grace ledsen.
- Men jag vill heller inte gömma mig. - Det menar jag inte, vännen.
Jag tycker bara att du ska vara dig själv.
Det klarar jag.
- Det är jag faktiskt redan. - Ja, verkligen.
Vad ska vi kalla varandra?
- Jag gillar "pojkvän". - Nej, nej.
Vi är för gamla för det. "Livskamrat"?
Nej, för retro-ledsamt.
Det kommer från en tid innan kändisar spelade gay på film.
Jag kan inte kalla dig "vän" utan att göra så.
- Och jag gör inte så. - "Själsfrände"?
Nej. Jag gillar inte ens när straighta säger så.
Vi tar min bil. Den är snabbare. Jag kan inte gasa med klackar.
Du får köra.
- Dina skor ser hemmagjorda ut. - Titta här.
Varför sitter det lock på vattenflaskorna?
- Låt dem vara. - Herregud,
här finns flaskor och lock för flera dagar.
- Du sinkar oss. - Det här är elementär återvinning.
Tänk så snabbt ekologiskt rättfärdigande blir miljövåldtäkt.
Åk inte dit om du inte vill.
Det är okej. Jag kör barfota.
Kör inte barfota! Jag kommer.
Vänta. Vi kan inte åka dit med ringarna på.
Jag vet inte, jag tänkte vänta tills allt var påskrivet och sen kanske
- skicka ut dem i havet. - Det ska jag göra nu.
Den borde ha kommit av för flera veckor sen.
Vad konstig handen ser ut.
Okej, syster, jag gör det också.
- Gör det, då. - Jag gör det!
Gör det!
Ta ut handen ur munnen.
- Vi hann. - Inte alltför sena.
Vi skriver i gästboken.
Hej, Margaret. Skriv i gästboken.
Sen hittar vi Sally, snabbt in och ut.
Jag tror att hon sitter därborta.
Vad många som väntar på att få prata med henne.
Jag ser inte ens slutet på kön.
Vi kommer aldrig att komma ut fort.
Det är ditt fel!
Du bad mig ju att byta kläder tre gånger.
Alla dina kläder stinker av marijuana.
För att jag har hampa på fötterna, inte döda ormar.
Åh, herregud.
Herregud. Jag klarar det inte.
- Jo, det gör du. - Nej, det gör jag inte.
Du får inte heller titta.
- Det var ett misstag. Vi går. - Nej då. Vi kan inte gå nu.
Grace.
- Vilken sorglig dag. - Ja.
Vi kommer alla att sakna Larry.
- Ursäkta. - Är det sant?
Frankie, Sol har på sig slipsen jag gav Robert på fars dag.
De kan inte både lämna oss och dela kläder.
Vi ställer oss i kö.
Se på dem bara. Begravningsfestens mittpunkt.
Allt verkar så enkelt för dem, eller hur?
Ja, visst, Robert är min partner.
Men inte bara i den välkända bemärkelsen "arbetspartner"...
vilket han fortfarande är, men vi är även
homosexuella, samboende partners.
Utanför arbetet.
Det här med "partner" är verkligen förvirrande.
Eller hur? Ni är fullkomligt förvirrade.
Nu är de det.
Förlåt. Jag sjabblade.
Snälla du... gör inte så.
- Är din blåsa tömd? - Ja.
Bra, för vi stannar i den här kön
utan att flytta oss tills vi når Sally.
Vi säger att vi tyckte mycket om Larry, sen sticker vi.
Jag tyckte mycket om Larry. Han gav Sol jobbet i firman.
Och Robert.
- Det kanske är Larrys fel. - Jag skyller på Larry.
- Vi mår bra. - Hej.
Åh, vad fötterna gör ont.
Du kan väl ta av dig de där förbaskade klackskorna?
De tillhör det här.
Ni killar förvirrade verkligen paret Brinkman.
Hörde du? Din syster kallade oss "killar"!
- Kära nån... - Vadå?
Han vill att jag kallar honom...
Jag vill inte bli inblandad.
- Vi har ett nomenklatur-dilemma. - Nej, nej.
Vad ska vi kalla varandra nu?
- Det kan jag inte hjälpa er med. - Robert!
- Mr Marlow, sir. - Hur är det?
- Trevligt att träffa er, killar. - Detsamma!
- Hej! - Domare Foster.
- Mr Marlow. - Han kallade oss "killar".
Han är 105.
Jag har nåt att säga om Larry.
Han hade bra smak vad gäller whisky.
Ja, det är sant.
Och angående er killar - det angår mig inte,
men jag tycker att det ni gör är enastående. Väldigt modigt.
- Jag önskar er lycka till. - Tack.
- Skål. - Skål.
Kan jag fråga en sak?
När visste du att du attraherades av män?
Jag hade en erfarenhet när jag var i Korea,
men frun tror att det bara var trams.
- Jaså? - Det här tar visst aldrig slut.
Jag trodde att det kunde göras på en dag,
men jag kommer visst alltid att komma ut.
Skönt att pappa är död, för det här hade tagit kål på honom.
Förmodligen. Men du tar det väl bra?
Va? Jaha. Absolut. Det är helt lugnt.
- Tack. - Visst.
Åh, herregud. Herrejävlar, vad Grace är snygg.
Självklart. Hon är fulländad.
- Jag ska bara... Okej. Ja. - Varsågod.
Grace! Vad kul att se dig.
- Hej. Åh, vad jag har saknat dig. - Ja, jisses.
- Samma här. - Kul att se dig, Frankie.
Vilka rara begravningskläder.
Kan du hålla vår plats i kön? Och ta den här.
Varför måste jag stå i kön?
För att jag ska gå iväg.
- Frankie? - Judy!
- Jag tyckte det var du! - Och Peter.
Vad kul att träffa er!
Det låter hemskt, men jag hoppades träffa dig här.
Hit med handen.
Jestanes! Jag hade glömt hur duktig du är på att kramas.
Inget får en att uppskatta kärleken som när nån dör.
- Precis. - På tal om det, var... var är Sol?
Älskling, det har jag ju berättat.
Berättat vad? Herregud. Har Sol också dött?
Nej, han står där och dricker Johnny Walker utan is.
Minns du inte att jag berättade att han är med Robert nu?
- Jag trodde att du skämtade. - Va?
Varför skulle jag skämta om det? Varför skulle nån skämta om det?
Ingen skulle skämta om nåt sånt.
Oj...
- Det är mycket att ta in, va? - Ja.
Ursäktar ni mig? Jag måste räkna prismorna i kristallkronan.
- Det är min hobby. Hejdå. - Hejdå.
Vi ses.
Det såg intensivt ut där med Judy och Peter.
Padre, ursäkta mig.
Skulle du kunna ta med två whiskey sour åt mig från köket?
En till varje hand.
När Larry dog var du det första jag tänkte på,
för jag visste att du skulle komma, även om du inte ville.
Jag beklagar att du måste hantera allt det här.
Om jag bara kunde underlätta det för dig.
- Men jag klarar mig bra. - Gör du?
Låt oss se...
Jag står ju här och pratar med dig utan att huvudet exploderar.
Det är ju... bra.
Visst är det. För när du lämnade mig
tänkte jag: "Mitt liv är över.
Jag kan inte sova utan honom i den där stora jävla sängen."
Men det kunde jag. Nu älskar jag att ha sängen för mig själv.
Det är fantastiskt.
Jag sover i ett gigantiskt "X"!
Vet du vad det innebär? Att jag klarar mig.
Jag kommer att klara mig bra, för jag går vidare.
- Gratulera mig. - Okej... mazel tov.
Tack. Här, låt oss byta.
Lägg den därinne åt mig. Ursäkta.
Oj, det här är min plats.
Du är arg på mig för att jag inte har ringt, va?
Jag klandrar dig inte.
Jag trodde att jag ville ge dig utrymme,
men jag var nog chockad och ville ge mig själv utrymme.
Jag är ledsen.
Det gör inget, raring. Jag skulle inte heller ha ringt.
Herregud, vad jag avgudar dig.
Om det är nån tröst, så visste ingen hur det låg till med Robert.
Jag växte ju upp med honom, men hade ingen aning.
- Du hade ju inte sex med honom. - Hade du det?
Kanske fyra gånger om året. Det var säsongsbetonat.
Det är oftare än jag och min man har sex.
- Vem vet? Han kanske är gay. - Nej då. Det skulle du veta.
- Skulle jag? - Det är ju klart.
Okej.
Herregud, jag var mitt inne i det, och jag såg det inte.
- Är jag så självupptagen? - Nej, raring, han är så svårtolkad.
Herregud... Gå före, du.
Hallå?
Jag har köat i över en timme.
Nu är vi längst fram och du är inte här.
Jag behövde lite egentid. Det är...
så mycket att smälta.
Jag ser genom fönstret att du dricker Martini med Lydia!
Spionerar du på mig?
Ja, miss Marple, jag har skuggat dig inifrån en växt!
Jag ser att du gör den där "bla-bla" -gesten...
- Jag måste sluta. - Det är "fort in och ut"
när det passar dig, men när jag vill...
Okej. Då pratar jag med Sally på egen hand.
- Hon ska ta en liten paus. - Hur länge då?
Ursäkta?
Hur länge... kommer jag att sörja Larry?
Tack.
Hörru!
Ledsen, grabben.
Jag har väntat länge på att få prata med mrs Harris,
och jag kan inte tillåta att du går före.
Vad tänker du säga till henne?
Vad finns det att säga?
Att jag hoppas att morfar Larry känner all min kärlek,
för den är stor som miljoner kyssar från miljoner änglar i himlen.
Det är väl bättre än ingenting.
Är det hon?
Hur kan man vara gift så länge och inte ana nåt...?
- Pratar de om dig? - Ja, det gör de.
- Är du känd? - Idag är jag nog det.
- Kan jag få din autograf? - Hämta en penna.
Hej, har nån av er subbor tuggummi?
- Morfar skulle ha blivit stolt. - Jösses, det där är fullt av aspartam.
Det äter bokstavligen upp era inälvor.
Njut!
Herre min kittlare.
Kan du hålla min plats?
Säg bara till om vi kan göra nåt.
På allvar. Jag är alltid redo.
Säg till, så kommer jag med en smörgås eller en axel att gråta mot.
- Jag menar det. - Tack, Robert.
Jag är Sol, men om det är lättare för dig att kalla mig Robert nu,
så är jag för det. Jag bär ju hans slips.
Vänta lite.
- Får du vila nåt? - Lite grann.
- Går det bra att jag håller din hand? - Självklart.
När kan vi träffas? Jag vill träffa tjejerna också.
- Vi kanske kan äta lunch? - Jag är ledig.
Ja! Det vore kul nästa vecka, men då...
Ledsen... då är det Connies "shower".
Just det. Herregud, tänk att din lilla tjej har blivit så stor.
Har ni allt ni behöver? Ska jag ta med... bordsblommor?
Ja...
Vännen, du vet... Det är bara det att
med allt som pågår med Robert och Sol...
Du är förstås välkommen,
men mamma och alla mostrar kommer,
och de tar med sina barn...
För din skull kan det bli lite...
- Ja, jobbigt. - Jobbigt.
Du vet ju hur folk kan vara.
Och det är ju... Connies stora dag, så...
Du förstår väl? Du om nån borde göra det.
Givetvis. Det är en familjegrej. Jag förstår fullständigt.
Herregud, jag älskar dig så mycket.
Vi hörs, okej?
Och det ska du också tänka på, var inte rädd för att gråta.
Om du kan. Det låter fånigt, men tårar är verkligen heligt vatten.
Men glöm inte att fylla på med vätska.
Sally, det är fint att få tillbringa den här stunden med dig.
Förlåt att vi upptar så mycket av den.
Ingen fara, Robert. Jag ska berätta nåt annat.
När min pappa dog märkte jag att en liten dos Lexapro
blandat med glass hjälpte mig att komma ur sorgen.
Ta hand om dig, min vän. Vi ber för dig.
- Tack, kära du. - Vi tittar till dig imorgon.
Vad gör du?
Man ska inte ha änkan för sig själv.
- Jag tröstade henne. - Du gjorde henne utmattad.
Varför är du arg? Jag har hållit mig till reglerna.
Fint! Men allt det andra, då?
- Vilket då? - Som det där!
- Du är för högljudd. - Jag skulle vara mig själv.
- Jag hör dig inte. - Jag skulle vara mig själv!
Men mindre av dig själv, för det är för mycket.
Du är för mycket. Du pratar, berättar och kramar för mycket.
Förlåt mig, men jag sa ju att skorna var opassande.
Ser du nån annan här med såna skor?
- Jag har haft dem miljontals gånger. - Men inte med mig.
- Inte med dig. - Det är genant!
Det här är en formell tillställning. Det finns etikett för såna.
Sociala koder som sammanlänkar oss och organiserar våra...
Glöm det! Du gör ingenting rätt!
Du är...
Herregud.
Du är arg för att jag inte är Grace.
Inget kan jämföras med att kliva in i ett rum med den kvinnan.
Du saknar henne.
Jag beklagar din förlust.
Jag har min egen, så jag förstår.
Men... älskling...
Vadå?
Jag är inte hon.
Jag kommer alltid att vara högljudd och kramas för mycket.
Och även om det är en formell tillställning för en kollega,
så kommer det alltid att bli lite meshugas.
Är det inte det vi vill ha i livet?
- Ja. - Förlåt mig.
Du måste ha överseende.
Du vet ju att jag älskar dig.
Han är min pojkvän.
Jag är så ledsen för dig.
Larry fick mig alltid att skratta. Jag diggade din man.
Jag diggade honom också.
Jag kan inte föreställa mig vad du genomlider.
Jag tycker att din situation är mycket värre, min vän.
- Ursäkta? - Jag är snart död,
men vad ska du ta dig till?
Du kanske har 20 år kvar.
Tja...
Kom. Nu räcker det.
Jag har fått nog av det här.
Jag hämtar våra sjalar och kör fram bilen.
Ska du inte visa ditt deltagande med...
Hej, Sally. Jag beklagar verkligen.
Sådär. Nu sticker vi.
- Vad glad jag är att se dig. - Detsamma.
Du är vacker.
Jag är så arg på dig.
Du får vara lycklig nu, eller hur?
- Du förlorar inget. - Det är inte sant.
Inte? Du har allt.
En vecka efter att du lämnat mig åt du middag med barnen,
som om det var vilken tisdag som helst.
Ja. Det känner jag till.
Vad förlorar du egentligen?
Jag har förlorat mitt äktenskap, min släkt,
och min egen familj är splittrad.
Och jag vet inte om du vet det,
men jag har förlorat min bästa vän.
Istället får jag hålla tillgodo med Frankie!
Tusan också!
- Jag tror inte att hon hörde. - Jag vet inte. Tusan!
Frankie! Frankie!
- Vill du inte ha din sjal? - Jag klarar mig.
Den här är nog menad åt dig.
Nu åker vi hem.