Трясця!
Це я!
Є тут хто?
От дідько.
Гей.
Привіт.
Так, ти скажи їм.
Скажи їм бляха всім, Еллі.
Гаразд.
Привіт.
Ти така міцненька.
Я поряд. Усе добре.
Так, усе добре.
ОСТАННІ З НАС
Анно?
О, Боже.
Це не твоя провина.
Ми затрималися вибираючись із Зони.
Вона голодна.
Її треба нагодувати, а я...
Я не хочу годувати її грудьми.
Я перерізала пуповину до укусу.
До.
Я хочу, щоб ти забрала її із собою в Бостон,
знайшла когось, хто зможе її виховувати, і подбала про її безпеку.
Я не можу цього зробити.
І передай їй ось це.
Анно...
Її звуть Еллі.
Я не можу.
Як давно ми з тобою знайомі?
Усе життя.
Тому ти забереш її прямо зараз,
а потім вб'єш мене.
Я не можу тебе вбити.
Будь ласка, будь ласка, будь ласка.
Благаю!
Марлін!
Потримай.
Підтримуй голівку. Ось так.
Візьми це.
Прикрий їй вуха.
Еллі...
Еллі.
Еллі!
Не чула мене?
Ні, а що?
Я знайшов це он там.
Біфероні. "Шеф Боярді".
О, круто.
Коли-небудь грала в це?
Боґґл? Це гра в слова.
Якщо хочеш мене в чомусь перемогти, то це твій шанс.
Ну, гаразд.
Ми вже поряд.
Лікарня в тому напрямку.
Може, це та, яку ми шукаємо.
Зрозуміла.
Потримаєш?
Дякую.
У тому трейлері була гiтара.
Уся розбита, але я подумав,
може, варто пошукати іншу.
Я не грав уже цілу вічність.
До того ж я думав, може і тебе навчити.
Певен, у тебе б гарно виходило.
Хочеш навчитися грати на гітарі?
Еллі?
О, так.
Було б чудово.
Гаразд, план такий...
Пройдемо через ту будівлю, щоб обійти завал,
знайдемо хмарочос, піднімемося на нього й роздивимось довкола.
Взагалі-то, цього разу я думав
підірвати той завал.
Я знайшов трохи динаміту в тому трейлері.
Справді?
Ні, ми пройдемо крізь ту будівлю,
знайдемо хмарочос, піднімемося на нього й роздивимося довкола.
Але ти повірила, еге ж?
Ти тільки подивись.
Оце не пощастило.
Військові скидали бомби,
але жодна не потрапила в будівлю, яку вони намагалися знести.
Тут не піднятися.
Я підніму тебе, а ти спустиш мені драбину.
Може, звідти можна піднятися.
Ходи. Я тебе підсаджу.
- Ти в порядку? - Так, все добре.
Просто ти сьогодні якась мовчазна, тож...
- Вибач. - Ні, все добре.
- Ти чула, що я... - Так, підсадиш.
Зрозуміла.
Раз, два, лізь.
- Порядок? - Так.
Добре.
Ого!
Дідько, Еллі!
Чорт.
Нікуди не йди!
Ти маєш це бачити!
Еллі?
Я нагорі!
- Еллі! - Сюди!
- Еллі. - Хутчіше!
Та зачекай.
Трясця.
- Не злякай. - Не буду.
- Що ти робиш? - Все добре.
Підходь, не бійся.
Ну ж бо.
Привіт.
Охрініти як круто.
Куди це вона?
Доганяй, бігом, бігом, бігом!
Добре.
То...
Усе так, як ти й уявляла?
Є свої плюси й мінуси,
але краєвид все ж непоганий.
Слухай, я точно не знаю, де саме та лікарня...
Нічого, ми знайдемо.
Авжеж. Просто...
Може, там і немає нічого поганого,
але досі завжди щось траплялося.
- Але ми й досі живі. - Так.
Я лиш кажу, що є ризик.
Ми не мусимо цього робити.
Я просто хочу, щоб ти знала.
Ти про що? А що нам робити?
Нічого. Просто повернемося до Томмі.
Забудемо про всю цю чортівню.
Після всього, через що ми пройшли...
Після всього, що я зробила...
Це не може бути марно.
Я знаю, що в тебе добрі наміри.
Знаю, що ти хочеш мене захистити. І захищаєш.
І коли ми закінчимо, то підемо туди, куди захочеш.
До Томмі, на овече ранчо, на місяць.
Я піду за тобою, куди завгодно.
Але не напівшляху.
Закінчимо те, що почали.
- Це табір ФАУСТа? - Ні.
Армії.
Вони розставляли їх по всьому місту, у перші дні після спалаху.
Екстрені медичні табори.
Звісно ж, вони довго не протрималися.
- Я теж побував у такому. - Із Сарою?
Ні, її тоді вже не було.
То чому ти сюди потрапив?
- Через це. - Хлопець, який стріляв і промахнувся.
Я гадала, що це сталося пізніше.
Ні.
На другий день.
Треба віддати належне армійцям.
Вони зашили тебе краще за мене.
То був я.
Я був тим, хто промахнувся.
Нема чого розповідати.
Сара померла,
і я більше не бачив ні в чому сенсу.
От і все.
І я не боявся. Був готовий.
Навіть більше, ніж готовий.
Коли я...
Коли...
я натиснув на гачок, я здригнувся.
Досі не знаю чому.
Я розповідаю тобі це тому...
Я знаю, чому ти мені це розповідаєш.
Так, гадаю, знаєш.
Час лікує всі рани, еге ж.
Цю вилікував не час.
Що ж, я рада...
Що в тебе не вийшло.
Я теж.
- Мабуть, нам варто йти. - Так.
Знаєш, що мені хочеться?
Що?
Хрінових каламбурів.
"Люди жартують над апокаліпсисом так, ніби вони безсмертні."
- Зарано? - Ні, на злобу дня.
О, мені цей подобається.
"Метеорит з Місяця не можна їсти. Чому?
- Тому що, він спричиняє метеоризм". - Жахливий.
Пішов ти. Він непоганий.
- Це нуль із 10. - Гаразд, гаразд.
"Що зелена виноградина сказала фіолетовій?
Дихай, дурепо".
Цей був на три з 10.
- На сімку, мінімум. - Поставлю п'ять.
- П'ять з 10. - П'ять?
- Еллі. - Джоеле!
- Еллі! - Джоел!
Ласкаво просимо до Світляків.
Спокійно.
Тебе добряче вдарили.
Патрульні не знали, хто ти.
- Де Еллі? - Вона ціла.
Жодної подряпинки.
Вона більше переймалася за тебе.
Де вона?
Ми втратили половину наших, перетинаючи країну.
Зі мною було п'ятеро людей, які мали мене захищати,
але все ж мене мало не вбили.
Як тобі вдалося?
Це все вона.
Понад усе хотіла потрапити сюди.
Вона могла б померти в перший же день.
Ти остання людина, перед якою я хотіла б бути в боргу.
Але я тобі винна.
- Ми всі тобі винні. - Відведи мене до неї.
Не можу.
Її готують до операції.
Якої операція?
Наш лікар...
Він вважає, що кордицепс в Еллі зростав від її народження.
Чому її оперуватимуть?
Він виробляє своєрідний хімічний посередник,
який змушує звичайних кордицепс думати, що вона теж кордицепс.
Тому вона імунна.
Він видалить його з неї,
розмножить клітини в лабораторії,
створить ці хімічні посередники,
і тоді ми зможемо роздати їх усім.
Він думає, що це ліки, Джоеле.
Вакцина.
Кордицепс проростає в мозку.
Так.
- Знайди когось іншого. - Інших немає.
Ми їй не сказали, аби вона не боялася,
- буде не боляче. - Ні. Ні, відведи мене до неї.
Відведи до неї, зараз же!
Прошу, ти не розумієш.
Розумію.
Я була там, коли вона народилася, Джоеле.
І я пообіцяла її матері, що врятую її дитину.
Пообіцяла.
Тож я розумію.
Я єдина, хто розуміє.
Мені шкода.
У мене немає іншого вибору.
У мене є.
Відведіть його до шосе, там віддасте рюкзак.
Й ось це.
Спробує щось утнути —
застрельте.
Не чув, щоб хтось наказував зупинитися.
Куди?
Вниз по сходах.
Що ти в біса робиш? Не зупиняйся.
Я сказав, не зупиня...
- Курва! - Де вона?
Пішов ти.
У мене немає на це часу.
Постріли. Я чув постріли!
ДИТЯЧА ХІРУРГІЯ
У нас достатньо потужності?
Вона готова.
Від'єднайте її.
- Як ти сюди потрапив? - Я сказав від'єднайте.
Я не дозволю її забрати.
Від'єднайте.
- Ворушіться! - О, Господи.
Наклейте їй пластир.
- Швидше. - Добре.
Розверніться.
Ти не зможеш оберігати її вічно.
Як би ти не старався,
скільки б людей не вбив,
вона виросте, Джоеле.
Потім ти помреш. А вона лишиться.
І що тоді?
Скільки мине, перш ніж її розірвуть заражені, чи прикінчать загарбачі?
Бо що вона житиме в розбитому світі, який ти міг врятувати.
Може і так.
- Але це не тобі вирішувати. - І не тобі.
Що б обрала вона?
Гадаю, вона б хотіла вчинити правильно.
І ти це знаєш.
Ще не пізно.
Навіть зараз,
навіть після того, що ти наробив.
Ми все ще можемо знайти спосіб.
- Що? - Все гаразд. Ти зі мною.
Легше.
Ти ще під наркозом.
Я була зі світляками, а потім...
Який наркоз?
Вони провели деякі тести на тобі
та на інших.
Виявилось, що таких, як ти, набагато більше.
Людей з імунітетом.
Їх десятки.
Але лікарі нічого не змогли із цим зробити.
Фактично вони...
перестали шукати ліки.
Де мій одяг?
На лікарню напали загарбачі. Я ледве витяг тебе звідти.
Знайдемо тобі новий по дорозі.
Хтось постраждав?
Так.
Марлін ціла?
Я відвезу нас додому.
Мені шкода.
Ні, зачекай. Зажди, зажди, зажди.
Будь ласка...
Відпусти мене.
Ти не даси її спокої.
ВАЙОМІНГ
Ну, хоч до сюди нас довезла.
Решту шляху доведеться пройти пішки.
Йти десь годин п'ять,
але ми здужаємо.
Пам'ятаєш?
Так.
Ми із Сарою раніше постійно ходили в походи.
Не сказав би що вона їх обожнювала. Вона не любила комарів і таке інше.
Але вона любила лазити по каміннях, або стрибати по них.
Радше стрибати.
Та дівчинка,
як тільки бачила великий камінь, то просто...
Ти б їй сподобалась.
Не скажу, що ви прям однакові.
- Абсолютно різні діти. - Чому?
Ну, вона була....
більш жіночною.
- І я не кажу, що ти не жіночна. - Я не жіноча.
Так, справді.
Так ось....
Вона була вища.
Мала вбивчу усмішку.
Я не кажу, що в тебе її немає.
Знаєш, чому я думаю, що ти б їй сподобалась?
Чому?
Бо ти дотепна.
Гадаю, ти б її розсмішила.
Ставлю на те, що і вона тобі б сподобалась.
Так, гадаю, що так.
Майже на місці.
Лишилося ще трохи.
Гей, зажди.
Бляха.
Тоді, у Канзас-Сіті, ти запитав мене, про моє перше вбивство.
Коли мене вкусили в торговому центрі, я була не сама.
Зі мною була моя найкраща подруга, яку теж вкусили.
Ми не знали, що робити, і вона така:
"Можемо просто зачекати.
Було б поетично, з'їхати разом з глузду".
І тоді це сталося з нею.
І мені довелося...
Її звали Райлі...
і вона померла першою.
Потім була Тесс.
- За нею Сем. - Ти не винна.
- Знаю, але... - Слухай, іноді все йде не так,
як ми сподіваємося.
Може здаватися...
що це кінець...
і ти не знаєш, що робити далі.
Але якщо продовжувати,
то знайдеш, за що варто боротися.
- І, можливо, це не те... - Поклянися.
Поклянися, що все, що ти сказав про Світляків — правда.
Клянуся.
Гаразд.
Переклад субтитрів: neoescapist