ОСТАННІ З НАС
Генрі, віддай пістолет.
Давай, віддай мені пістолет.
Що я накоїв?
Віддай пістолет.
Віддай пістолет, Генрі.
Віддай пістолет.
Генрі, ні!
ТРИ МІСЯЦІ ПОТОМУ
І пістолет.
Хто ти в біса такий?
Просто прохожий.
Вийми пістолет двома пальцями і поклади подалі.
Чому не застрелила?
Зброя-то аж там.
- До речі, він мене не скривдив. - Так, я не сліпий.
Ти зварила йому суп?
Так, зварила.
Надворі холодно.
Я шукаю свого брата.
Ну, я його не бачив.
Я ж навіть не описав його.
Він чимось схожий на тебе?
- Трохи. - Тоді, я його не бачив.
З ним ще дівчина.
Можна спуститися?
Ні.
Еллі!
Що я тобі сказав?
Джоеле, облиш. Їм під сраку років.
- Хто це мале бісеня? - Не зважай.
Покажи, де ми знаходимося.
У вас є мапа, чому заблукали?
Мабуть, прогледіли усі вуличні знаки у сраному лісі.
Овва.
Ми десь тут. Де саме?
І краще, щоб твоя відповідь співпала з відповіддю дружини.
Ти сказала йому правду?
Так.
А мені ти кажеш правду?
Так.
Що ж, гадаю, ви знайшли чудове місце, щоб сховатися.
Сховатися?
Ми переїхали сюди ще до твого народження, синку.
- Подалі від решти. - А я не хотіла.
Слухай, не хочу засмучувати тебе через твого брата,
але якщо ви дійшли так далеко,
то знаєш, що далі.
Бачили Коді?
Так, наближалися. Там кишить зараженими.
Так, як і в Ларамі та в резерваті Вінд Рівер.
Будь-куди, де колись були люди, тепер не можна.
- То ти не чув імені Томмі? - Ні.
А як щодо Світляків?
Вони з'являються влітку.
Не комахи — люди.
А є люди-світляки?
- Є порада, як краще пройти на захід? - Так.
Ідіть на схід.
Але ніколи не перетинайте цю річку.
Нізащо.
А що за річкою?
Смерть.
Ми ніколи не бачили, хто там,
але ми бачимо тіла, які вони по собі лишають.
Деякі заражені, деякі ні.
Якщо твій брат був на захід від річки, його вже нема.
Ви нас не злякаєте.
Його злякали.
Ти ж їм не повірив?
Вони давно тут живуть.
- Повісь назад. - Вони нічого не знають.
Ніколи не чули про Світляків.
Джоеле? Джоеле?
Джоел, ти в порядку? Джоеле?
- Замовкни. - Ти що, помираєш?
Я в нормі.
- Все добре. - Гаразд, ти в порядку?
- Я в порядку. - Ні-ні, я серйозно.
Просто нагадую, якщо ти помреш, мені гайки.
- Кажу ж, все добре. - Гаразд.
Просто...
холодне повітря..
раптово...
Гаразд.
Тоді ходімо шукати Томмі та Світляків.
Простіше простого.
Все, що нам треба зробити, це перетнути Річку Смерті.
Річка Смерті. Страшно.
Не починай.
Скоро стемніє.
Вздовж річки є печери.
Заночуємо в одній з них, а вранці переправимось.
Добре. Вмираю з голоду.
Слід було вкрасти й другого зайця.
Ми можемо самі вполювати.
Навчиш мене?
Іди вже.
Злізай звідти, а то шию зламаєш.
- Можна трохи? - Ні.
Чого? Це щоб зігрітися.
Давай.
Так, усе ще гидота.
Я тут подумала.
Припустимо, ми знайдемо Світляків, усе вийде.
Вони візьмуть у мене кров,
пропустять через наворочені апарати і зроблять ліки.
Припустимо.
І що тоді?
- Що ми робитимемо? - Є "ми"?
Гаразд, добре. Пофіг. Ти.
У тебе буде повна свобода.
Куди ти підеш? І що робитимеш?
Такого варіанту ніколи не було.
Може...
знайду старий будинок, з ділянкою...
під ранчо.
Круто. Кого розводитимеш?
Овець.
Розводитиму овець.
Вони тихі,
роблять те, що їм кажуть.
Так-так. Ясно.
Отже, тільки ти та отара овець.
Романтично.
А як щодо тебе? Куди ти підеш?
Мабуть, через те, що я росла в КЗ.
За тобою — океан.
Перед тобою — стіна.
Нікуди дивитися, окрім як угору.
У шкільній бібліотеці я прочитала все, що могла.
Про Ніла Армстронга, Базза Олдріна, Джима Ловелла.
Але знаєш, хто моя улюблениця?
- Саллі Райд. - Саллі, бляха, Райд!
Найкраще ім'я для астронавтки.
Все вийде, еге ж?
З вакциною?
Трохи запізно замислюватися над цим.
Я пробувала на Семі.
Пробувала що?
Я знала, що він заразився.
Я втерла трохи своєї крові в його укус.
Знаю, знаю, це було тупо.
Але я...
хотіла його врятувати.
Гадаю, все набагато складніше.
Марлін — хто завгодно, але не дурепа.
Якщо вона сказала, що це можливо, то це можливо.
Візьмеш першу зміну чи другу?
Обидві.
Поспи трохи.
Нехай насняться...
овечі ранчо на Місяці.
Так і буде.
Все ще бурмоче уві сні.
Я рано прокинулася.
Ти відрубився, тож я стала на варту.
Буди мене, коли таке трапляється.
- Так не можна робити. - А мені можна.
Бо я вже це зробила.
Я відповідальний за тебе, ясно?
То не засинай.
Я не шуміла, перевірила тил,
пошукала сліди, зайняла височину і продовжила вартувати.
Як ти мене навчив.
Що тут скажеш? У мене талант.
Наступного разу розбуди.
Слухаюсь, сер.
Річка Смерті. Досі нікого.
Гаразд.
Я вчуся свистіти.
Ти не вмієш свистіти?
Хіба схоже, що вмію?
Ні.
Серйозно, як ти, бляха, це робиш?
- Талант. - Та пофігу.
Ти повинен навчити мене полювати.
Типу, "Вона ж дівчисько. Не впорається."
Зі стрільбою ти впораєшся.
- А от зі свіжуванням — не певен. - А що таке "свіжування"?
- Та частина, де ти виймаєш кишки. - О, так.
Чому така назва?
Назвали б "роздяганням",
бо так воно і є. Ніби роздягаєшся зсередини.
Але я все одно зацікавлена.
Гребля.
Ти не Вілл Лівінгстон.
Так, так, він неповторний.
- То тут виробляли електрику? - Так.
Не питай. Я й гадки не маю.
Міг би просто щось вигадати.
Я б повірила.
Поглянь на цю річку. Вона дивовижно блакитна.
Гей, Джоеле, а що як це Річка Смерті?
Стань за мною.
Ми не шукаємо неприємностей.
Просто проходимо повз.
Кинь гвинтівку.
Ти.
П'ять кроків назад.
Може, просто обговоримо?
Може, просто стулиш пельку?
Гаразд, спокійно.
Все буде добре.
Зустрічали заражених?
Тут немає заражених.
Ага, як же.
Останній шанс на кулю.
Якщо ви заражені, він це відчує і розірве на шматки.
Як я вже казав, ми просто собі підемо.
Тепер її.
Гей. Привіт!
Ви виграли собі ще 10 секунд.
Що ви тут забули?
Шукаємо мого брата.
От і все, більше нічого.
Як тебе звати?
Джоел.
Томмі!
Якого біса ти тут робиш?
Прийшов тебе врятувати.
Є добавка, якщо треба.
Дякую, мем.
Ми вже давно не їли як слід.
Взагалі-то, я ніколи не їла як слід.
Це охрініти як смачно.
Вибачте.
Еллі,
слідкуй за манерами.
Що?
- Що з тобою? - А що з її манерами?
Їй просто цікаво.
Тутешні діти виглядають і розмовляють не так, як ти.
Ясно.
Може я їх навчу.
І поверніть мені пістолет.
А ще вони не озброєні.
Знаєте, що?
Гадаю, ваше знайомство почалося дещо невдало.
Вона збиралася нас вбити.
Ми повинні з пересторогою ставитися до новоприбулих.
Але це все показуха. Ми лиш відлякуємо тих,
хто може нам зашкодити.
Ну, двох 90-річних старих,
- ви відлякали до усрачки. - Еллі.
Кажуть, ви лишаєте по собі трупи?
Тих, хто хотів нам зашкодити.
Погана репутація не означає, що ми погані.
Принаймні не завжди.
Мем,
ми вдячні за вашу гостинність і все таке.
Однак нам не завадила б хвилинка у родинному колі.
Ну...
Марія — теж родина.
О, трясця!
Вітаю.
Джоеле, привітай їх.
Вітаю.
- Як щодо екскурсії? - Так.
Ми оселилися тут років сім тому.
Тоді нас була лише жменька.
Ця ділянка була вже закритою,
тож ми просто добудували частину стіни.
Зупиняє більшість загарбачів, але деякі осередки все одно пробираються.
- Ти згадував заражених. - Так, але зазвичай це невеликі групи,
які відбилися від міст.
Уся ця відкрита місцевість
легко прострілюється.
У мене все ще 700-й, але я знайшов приціл зі змінним збільшенням.
З високою точністю.
Майже з кілометра можна в довбешки влучати.
- Навчиш мене? - Ні, не навчить.
- Як вам вдається приховувати це місце? - Обережно.
Допомагає те що ми в глушині.
Не афішуємо те, що у нас є, не користуємося радіо.
Молитовний будинок, багатоконфесійний.
Школа. Пральня.
Старий банк слугує в'язницею, але не те щоб вона була потрібна.
А електрика йде з греблі?
Запустили кілька років тому.
Потім каналізацію, водопровід, водонагрівачі,
світло.
Тут усе реально, бляха, працює.
Гей, Джоеле, заціни.
То ти, типу, головна?
У нас тут немає головних.
Я входжу до ради.
Демократично обраної,
що обслуговує 300 осіб, включно з дітьми.
Кожен робить свій внесок.
Ми чергуємо патрулювання, приготування їжі, ремонт,
полювання, збирання врожаю.
Все, що ви бачите в нашому місті,
теплиці, худоба — все спільне.
Колективна власність.
Тобто, комунізм?
Ні. Ні, все не так.
Все так. Буквально.
Це комуна. Ми комуністи.
- Не може бути! - Наша новенька.
Всього кілька місяців. Хочеш погладити?
- Так, як її звуть? - Блимка.
Блимка. Яка красуня.
Впевнена, їм би не завадив душ та новий одяг.
Поселимо їх у порожній будинок навпроти нашого?
Так. Непоганий будинок.
Практично незайманий з 2003-го, але все ще опалюється.
- Могло бути й гірше. - І бувало, повір.
Було непогано.
Ну, я відведу Еллі, а ви трохи надолужте?
Так. Гаразд.
- Джоеле... - Все буде добре.
Ходімо?
Так.
Давненько не бачились.
Ти наче й не постарів.
Чого не скажеш про тебе.
Дякую, що й досі піклуєшся.
Ми й свиней вирощуємо.
Як буде сало, то чого ще бажати?
Різдвяні ялинки та сало?
Непогано облаштувався.
Як там Тесс?
Нормально.
- Все гаразд. - Ну й добре.
А дівча?
О, так.
Вона донька якогось великого цабе зі Світляків.
Намагається знайти свою сім'ю.
- А мені було по дорозі, тож... - Справді?
З доброти душевної?
Мені заплатять.
То ти знаєш, де вони можуть бути? Ті Світляки?
Ну, у них є база в Університеті Східного Колорадо.
Це за тиждень їзди на південь.
Але дорога туди — суцільний пиздець.
Заражені, загарбачі.
Нелегка мандрівочка.
Для нас буде легка, зважаючи на те,
що ти влучаєш у голови зараженим з майже кілометра,
що, до речі, хрінь повна.
- Я не можу піти. - Та годі.
Я перетнув усю країну,
а вдвох ми точно зможемо дістатися до Колорадо.
Що, дружина не дозволить?
- Джоеле. - Це вона забрала в тебе радіо?
Тому ти перестав відповідати?
Після того, як я покинув Світляків, Марія з командою підібрали мене.
Вони хороші люди.
Не мусили мене приймати, але прийняли.
І просять лише дотримувався їхніх правил.
- Я твій брат. - Так, я в курсі.
Вони дуже оберігають це місто,
і, трясця, небезпідставно.
- Якщо хтось дізнається, що ми... - Так, я зрозумів.
Можуть наскочити не ті люди.
То ось хто я?
"Не та людина"?
- Джоеле... - Те, що я робив, Томмі,
ті вчинки за які ти мене засуджуєш.
Я робив їх задля нашого виживання.
Ми обидва їх робили.
І то були не просто "вчинки".
Ми вбивали людей.
І я тебе не засуджую.
Ми виживали, як вміли.
Але були й інші способи.
Тільки ми не вміли ними скористатися.
Якби ти знав через яке лайно я пройшов, шукаючи тебе останні кілька місяців...
Я стану батьком.
Марія вагітна вже кілька місяців.
Тож слід бути обачнішим.
Чесно кажучи — страшно до чортиків.
Але я не знаю...
Гадаю, я буду гарним батьком.
Поживемо — побачимо.
"Поживемо — побачимо"?
- Це все, що ти можеш сказати? - А що ще я маю сказати?
Те, що життя спинилося для тебе...
не означає, що воно спинилося й для мене.
Ми візьмемо трохи припасів і вранці підемо собі.
Я В БУДИНКУ НАВПРОТИ
Гидота.
Агов?
Марія?
КЕВІН 3.04.2000 - 29.09.2003 САРА 20.07.1989 - 27.09.2003
О, чудово.
Щойно обміняла. Давай, приміряй.
Якась до біса фіолетова.
- Баклажанова. Підходить? - Так.
- Взуття не велике? - Ні.
- Де мої інші речі? - У смітнику.
- Ти взяла те, що я тобі залишила? - Так.
- Найдивніший подарунок. - Але корисний.
Хто тебе стриже?
Найтоповіші перукарі.
Зараз принесу ножиці.
- Ні. Я... - Підрівняю. І все.
Тільки кінчики, обіцяю.
То ти працювала перукаркою, чи як?
Ні, я була помічницею окружного прокурора в Омасі, штат Небраска.
Саджала поганців у в'язницю.
Круто, мабуть.
Але мені завжди подобалося робити зачіски.
Може, це від мами.
Бачила міні-меморіал, який зробив Томмі?
Так.
- Я співчуваю втраті твоїх дітей. - Нічого.
Дитини. Кевіна.
Сара була донькою Джоела.
- Напевно, не варто було цього казати. - Ні, все гаразд.
Це дещо пояснює.
- Слухай, я не питатиму, які у вас наміри. - Добре.
Але, очевидно, є речі, яких ти про нього не знаєш.
Наприклад, що він вбивав людей? Я знаю про це.
- Тож ти розумієш моє занепокоєння. - Він більше так не робить.
- Він перестав вбивати людей? - Невинних — так.
Томмі теж це робив. За нього не хвилюєшся?
Томмі слідував за Джоелом.
- Як і ти зараз. - Ну, може, я розумніша за Томмі.
Без образ.
Ти, дійсно, розумна.
З тебе вийшла б непогана адвокатка.
Ти мені багато про що не розповідаєш.
Молодець.
У цьому й сенс.
Будь обережнішою з тими, кому довіряєш.
Нас можуть зрадити лише ті, кому ми довіряємо.
Зрозуміла?
А тепер ходімо.
Вдягай свою до біса баклажанову куртку.
- Куди ми йдемо? - У кіно.
Еліот Гарфілд. Я переїжджаю в іншу кімнату.
Так. Я друг Тоні, тобто Тоні ДеФореста.
Це мило.
Я теж актор.
Справді?
Спитай у мами.
Гаразд.
Що ж...
думаю, ще побачимося.
- Напевно. - Добраніч.
Щойно зустрів Люсі.
Що ти їй сказав?
Що я переїжджаю в іншу кімнату.
Здається, вона сприйняла це спокійно.
Хлопці сказали, що ти тут.
Вирішив заощадити тобі час.
Дарма я сказав те, що сказав.
Я так не думаю.
Я знаю, що ти радий за мене. Просто...
тобі важко.
І мені шкода.
То ти мене пробачиш, чи як?
Подорож до університету — це самогубство?
Ні.
Небезпечна, але нічого такого, з чим би ти не впорався.
Лиш підготуйся робити те, що вмієш.
Ваші люди звідти поверталися?
Усі.
У чому справа?
У неї імунітет.
Що?
У Еллі.
Її вкусили, але вона не заразилася.
Томмі.
Томмі, я на власні очі бачив, як її вкусили.
Це було кілька місяців тому. Місяців.
Вона імунна.
Від самого початку.
Це все Марлін.
Вона найняла нас, щоб ми переправили її до Світляків.
Все пішло не за планом.
Тесс вкусили.
Вона змусила заприсягтися доставити дівчинку.
То було її передсмертне бажання. Що ще мені, в біса, лишалось?
Ми доїхали до Канзас-Сіті, а потім...
Вона врятувала мені від малого,
який мене мало не вбив.
П'ять років тому я б його знищив.
Але їй довелося вистрілити в нього, щоб врятувати мене.
У чотирнадцять років.
Бо я надто повільний і збіса глухий, щоб почути, як він наближається.
І я бачив...
як хлопець убив рідного брата...
щоб врятувати її, поки я просто дивився.
А сьогодні я думав той пес розірве її на шматки,
бо унюхає щось в ній.
А я просто стояв.
Я не міг...
поворухнутися.
Не міг придумати, що сказати. Я просто...
Я так перелякався.
Ти думаєш, що я все ще можу впоратися, але...
я вже не той, ким був.
Я слабкий.
Останнім часом бувають такі моменти, коли страх з'являється нізвідки, і...
моє серце...
ніби зупиняється.
І мені сняться сни.
Щоночі.
Які сни?
Не знаю.
Не можу згадати.
Знаю лише, що прокидаючись...
я щось втрачаю.
Я провалююсь у сні.
Тільки це й роблю.
Постійно я лиш...
підводжу її.
Знову й знову.
Хочеш, щоб я її відвів.
Через мене її вб'ють. Я це знаю.
Знаю.
Я повинен її залишити.
Джоеле...
Ти ж через це від мене втік, так?
Щоб компенсувати те, що ми накоїли?
Ось твій шанс...
зустріти свою дитину в кращому світі.
Ти молодший за мене. Ти все ще сильний.
Ти сам казав, що всі поверталися.
Ти мусиш відвести її.
І нікому не кажи, навіть Марії.
Томмі, ти єдиний, кому я довіряю.
Якщо хтось інший побачить укуси на її шкірі,
її застрелять.
Це останнє, про що я тебе попрошу.
Присягаюся.
Ми вирушимо на світанку.
Ми заселили вас у 38-му домі.
Це ліворуч, ліворуч, праворуч.
Думаю, тобі краще побути на самоті, Люсі.
Якщо ми не привітаємося, він зрозуміє, що нам не сподобалося.
Гаразд. Але постарайся бути тактовною.
- Як бути тактовною? - Бреши.
Агов?
Містере Гарфілд? Це ми з Люсі.
Ми повернулися, аби сказати, що нам дуже сподобалося.
Я чудово провела час.
Хоча спочатку думала, що буде нудно.
Еллі?
Невже це все що їх турбувало?
Хлопці. Фільми.
Вирішувати, яка блузка пасуватиме до спідниці.
Це дивно.
- Слухай... - Чому ти тут?
- Хочу поговорити. - Ні, чому ти й досі тут?
Якщо хочеш кинути мене, то кидай.
Що саме ти чула?
"Я повинен її залишити, а ти маєш відвести."
Знаєш, сьогодні я заступилася за тебе, бо думала...
Я прийняв це рішення для твого ж блага.
З Томмі тобі буде безпечніше.
Він краще знає місцевість...
- Тобі начхати на мене, чи ні? - Звісно, ні.
Тоді чого ти так боїшся?
Я не вона, розумієш?
- Марія розповіла мені про Сару і... - Припини.
Більше ані слова.
Прикро за так сталося з твоєю донькою, Джоеле.
Але я теж втрачала близьких.
Ти не уявляєш, що таке втрата.
Усі, хто були мені небайдужі,
або померли, або кинули мене.
Усі, окрім, курва, тебе!
Тож не кажи мені, що з кимось мені було б безпечніше,
бо насправді мені було б ще страшніше.
Твоя правда.
Ти не моя донька.
І я точно не твій батько.
І на світанку...
наші шляхи розійдуться.
Заходь.
До стайні.
- Прийшов попрощатися чи що? - Ні.
Я прийшов, щоб вкрасти коня та втекти.
Я б тобі й так дав.
Я знаю.
Так чи інакше...
це було 30 хвилин тому, і, гадаю...
ти заслуговуєш на вибір.
- Я й досі думаю, що тобі краще з Томмі... - Поїхали.
Гаразд.
Тримай обидві.
Загальний напрям?
Їдьте на південний схід, доки не виїдете на 25 шосе.
Він одразу за автострадою. Не пропустиш.
Тут знайдеться місце. Для вас обох.
Сподіваюся.
Можна позичити?
Так.
Бо Марія мою забрала, тож...
Я ж сказав "так", Джоеле.
Адіос, старший брате.
Зачиняй.
Мажеш вправо.
- Ти здригаєшся. - Ціль замала.
Я зробив її більшою, ніж треба. Вийми патрон.
І я не здригаюся.
- Просто гвинтівка відстійна. - Гаразд, дай сюди.
Приціл збитий.
От побачиш.
Глибокий вдих, повільний видих.
І натискаєш на гачок з любов'ю.
Ніжно,
рівномірно, впевнено й повільно.
Ти хочеш вистрелити чи запліднити?
Нічого не вийде, приціл збитий.
От хрін.
МУДИЛО
То в Джексоні все так, як було до епідемії?
Ні.
Країна була завелика для цього.
Тоді існувало два основних погляди на життя.
Одні люди хотіли володіти всім.
А інші взагалі не хотіли, щоб комусь щось належало.
А до яких ти належав?
Ні до яких. Я просто працював.
А саме — будував?
Саме так.
Будинки, магазини й таке інше.
Нас називали "підрядниками".
"Підрядник".
Звучить круто.
Так, ми були круті.
Всі любили підрядників.
Круть.
Тож якщо облажатися в 4-х даунах поспіль, то м'яч передається супернику?
Точно. Це зветься втратою м'яча.
"Втрата м'яча".
А якщо пробігти 10 ярдів,
то повертаєтесь до 1-го дауну?
Ага.
Тобто, в основному, просто рухатися в одному напрямку.
В основному.
- Але жорстко. - О, що ж, буває.
Ну, як тобі таке? Дісталися за п'ять днів.
Ще і в легку.
І чого Томмі так боявся?
Ще буде час дізнатися.
"Ще буде час дізнатися".
"Підрядникккк".
"Дім Великих Рогів". Що це означає?
Командний талісман.
Це різновид овець.
Бачиш?
На крок ближче до своєї мрії.
А от Світляків не видно.
Напевно, вони ближче до центру.
Там безпечніше.
Сюди.
Отже, у таких місцях...
жили люди, і що?
- Ходити на заняття і таке інше? - Так.
- Хоча вони були дорослими. - Майже дорослими.
Гадаю, їх турбувало не тільки навчання,
але й вечірки, пошуки себе й таке інше.
Намагалися зрозуміти, чого вони хочуть від життя.
"Чого вони хочуть від життя".
Я тут подумав.
Взагалі-то, я не хочу овече ранчо.
- Я ж можу обирати з чого завгодно? - Саме так.
Ну,
в дитинстві я мріяв стати співаком.
Та годі тобі.
Що тут смішного?
- Ти мусиш щось заспівати. - Ні.
- Ну ж бо. Я не буду сміятися. - Ти вже смієшся.
Гаразд, теж правда.
Потім мені заспіваєш.
Я врятую цей клятий світ, старий.
Це найменше, що ти можеш зробити для мене.
Справедливо.
Це, що, мавпи?
Мабуть, зі старих лабораторій.
Диви як побігли.
Вперше бачиш мавп?
Вперше бачу мавп.
Поглянь.
КОРПУС БІОМЕДИЧНИХ НАУК
Нам туди.
- Сторожові пости. - Охорони немає.
Так.
Дістати пістолет?
Так.
Лікарі тут точно були.
Це список речей.
Такий роблять перед переїздом.
Вони просто поїхали?
Може, не всі.
Ну, принаймні, це не Клікери.
Так, але й Світляків теж немає.
Може в процесі досліджень вони перетворилися на довбаних мавп?
Вони поїхали туди?
СОЛТ-ЛЕЙК-СІТІ
Туди ведуть усі шпильки.
Можливо, напередодні холодів
попрямували в кращі умови?
Не знаю.
- Сюди. - Стули писок.
Через чорний хід.
- Готова? - Так.
Сюди. Сюди. Спокійно, я тримаю.
Джоеле!
Джоеле! Сідай на коня!
Сідай на коня.
Взяти їх!
Вйо!
Відваліть!
Лайно!
Їбуча сучка!
Нас не переслідують. Гадаю, ми в безпеці.
Джоел?
Джоеле?
Джоеле, ні, ні, ні! Дідько!
Холєра!
Джоеле?
Срань.
Джоеле, розплющ очі.
Розплющ очі. Джоеле, треба вставати.
Я без тебе ні біса не зможу.
Я не знаю, куди мені йти, та що мені, нахрін, робити.
Джоеле.
Прошу.
Джоеле, будь ласка.
Переклад субтитрів: neoescapist