ПО ЕДНОИМЕННИЯ РОМАН НА СТИВЪН КИНГ
Мадам, имахме уговорка.
Явно не разбирате колко е сериозно.
А мислех, че мъртвият гарван в пощата е ясно послание.
Ще се видим.
Майната ти, Джими.
Мадам, това беше грубо.
Сладка песничка, нали?
Погледнете.
КАПИТАН БЛАК, "БЕЗДУШНИ ДЯВОЛИ"
Виждате ли какво пише? "Капитан Блак" и "Бездушни дяволи".
Кап. Блак има вълшебно йо-йо.
Но вие сте наясно.
Издателят пусна това йо-йо като реклама.
Купих го от "Ибей" и научих няколко трика, като кап. Блак.
Гледайте. Ще го приспя.
А сега ще разходя кучето.
Жадна съм.
Това е поправимо.
По-добре ли сте?
Ще бъда по-добре, когато си тръгнете.
Приема се.
Няма да ви отнема много време. Трябва да действаме бързо.
Иска ми се да остана.
Къщата е хубава.
Не му завиждам, той беше истински гений.
Забогатял е с таланта си.
Бог му е дал дарба, а вие само сте топлили леглото му.
Това ви прави паразит, нали?
Г-н Дули, ние... бяхме партньори.
Разчитахме един на друг.
И се обичахме.
Изглежда Дашмил не го разбира.
Казват, че мнението е като задника. Всеки го има.
Скот не беше просто талантлив, беше изключителен.
Чел съм всичките му книги. Професорът ви е казал.
Знаете ли коя е любимата ми?
Онази с йо-йото, "Бездушни дяволи".
Не, мадам.
Бива си я, но не колкото "Дъщерята на моряка".
Не само я харесвам, обожавам я и... Постоянно я препрочитам.
Любимата ми част е, когато Джийн казва на гадния си баща, че няма да се върне.
Знаете какво му казва... Помните ли?
Джийн казва на баща си, че не разбира дълга на любовта.
Точно така.
Това му казва.
Никога не е разбрал дълга на любовта.
Колко хора са го изпитвали, но не са намирали думи?
Скот заслужаваше такъв дом.
А сега е мъртъв.
Жалко. И жалко, че криете нещо, което светът иска да види.
"Жените се спогледаха така, както мъжете не могат,
защото виждат по-далече и по-цветно."
"По-цветно."
Само той може да се изрази така и никой няма да го прочете.
Стои в кашон заради вас.
Знаете ли какво виждам аз пред себе си в момента?
Крадец.
Предизвикахте ме, мадам.
Чуйте ме. Слушате ли ме?
Светът заслужава да види ръкописите.
Имахме уговорка, но вие се отметнахте.
Каква уговорка?
Да предам ръкописите на професора, той да ги издаде
и хората да проумеят величието на Скот Ландън.
Г-н Дули, ние... Не сме се договаряли.
Напротив. - Нямаме...
Напротив, имаме, но вие излъгахте, нали?
Къде са другите писания?
Къде са тайните ръкописи?
Криете ги от професора. - Не.
От света. - Моля ви.
От мен.
Моля ви.
Не мога да го проумея и това ме вбесява.
Повярвайте ми. Обещавам.
Ще ви дам всичко. - Тихо.
Замълчете, мадам.
Стига курвенски номера.
Простете за мръсната дума, но наричам нещата с истинските им имена.
"Тайните не са наслада. От тях винаги се страда."
Искам да чуете нещо. От "Бойни знамена" е.
"Реликви" има продължение.
Не, беше само една глава и съдържание.
В кашона е, мадам.
Вие сте лъжкиня, а лъжците ги бият в бараката.
Ще чакам обаждане от професора до 22 ч. утре.
Няма начин...
Той няма връзка с вас.
Не може да ви се обади.
Няма как да се свърже с вас.
Няма номера ви.
Няма и имейла ви. Не може... - До 22 ч. утре.
Или следващия път ще ви боли повече.
Няма как да се свърже с вас.
Не.
Тихо, мадам.
Лизи. Не.
Не.
Лизи.
О, боже.
КАЖЕШ ЛИ НА НЯКОГО, ЧЕ СЪМ ИДВАЛ, ЩЕ ТЕ УБИЯ.
НО ПЪРВО ЩЕ УБИЯ СЕСТРИТЕ ТИ.
ПОВЯРВАЙ МИ. ТВОЙ ПРИЯТЕЛ, ДЖИМ ДЕНДИ.
Всички от сем. Ландън бързо оздравяват.
Нямахме друг избор.
Но аз съм Ландън по мъж.
Не.
Не биваше да ти казвам. - Не.
Татко казваше да не ровим костите на мъртвите.
Не.
Не, трябва да ми разкажеш. Трябва.
Разкажи ми всичко и ти обещавам никога да не говорим за това.
Обичах го, Лизи.
Знам.
Какво става?
Спокойно.
Отдава ти се.
Какво е това?
Къде сме?
На Хълма на влюбените.
Не бива да ни чуват.
Достатъчно.
Лизи.
Здравей, Дан.
Здравейте, г-жо Ландън.
Как сте? Не звучите добре.
Добре съм. Аз... Сънена съм. Спи ми се.
Тъкмо мислех да си лягам.
Извинете за безпокойството.
Роди Бойнтън е паркирал на пътя, в случай че се нуждаете от нещо.
Благодаря. - Лека вечер, г-жо Ландън.
Добре, дочуване.
Кажи, че не си повярвала на тези измишльотини. Дори за секунда.
Винаги си била трезвомислещата.
А басейнът не просто лекува, той омагьосва.
ТРЪГВАМ СИ ОТ ДОМА НА АМАНДА. ВЗЕХ ПИСТОЛЕТА.
ЧУДЕСНО.
ХВЪРЛИ ГО В РЕКАТА.
ДОБРЕ. МОЖЕШЕ ДА ИЗМИЕШ ЧИНИИТЕ.
Какво да правя с Дули, Скот?
А с Аманда?
Някакви идеи?
Миломое.
Скот?
Скот.
Аз... Обичах те. Спасих те.
Дадох ти лед.
Маминка ми каза:
"Синко, моля те, внимавай.
Пази се от нещо, наречено "любов".
То е навсякъде".
Тя ми каза:
"Тя може да разбие сърцето ти. - Сърцето ти.
И да те направи нещастен". - Нещастен.
Откакто срещнах тази женичка, да,
усещам, че се случва и на мен, и ви казвам:
"Късно е за връщане назад. - Късно е.
Мисля, мисля, че се влюбвам".
Обаждам й се поне по десет пъти на ден.
И е толкова необичайно
за мен да живея така.
Нощем не мога да спя.
Не, не.
От желание да я прегърна. - Да я прегърна.
Опитвам се да се убедя,
че това чувство не е нормално.
Да, о, да. - Късно е за връщане назад.
Мисля, мисля, че се влюбвам.
Нямаше да имам нищо против,
ако знаех, че и тя ме обича истински.
Но не искам да повярвам, че влюбеният съм само аз.
И нищо не мога да направя, не.
Късно е за връщане назад. - Късно е.
Мисля, мисля, че се влюбвам.
Защото се влюбвам.
Късно е за връщане назад.
Мисля, мисля, че се влюбвам.
Късно е за връщане назад.
Обичах те. Спасих те.
Дадох ти лед.
Обичах те. Спасих те. Два пъти те спасих.
Спасих те.
Два пъти те спасих.
Днес и утре ще има...
Манда?
Затвори вратата, Лизи. В пещера ли си расла? За бога.
Защо си навън?
Според този красавец Робърт Фрост е бил прав.
Лед ще погуби света, а не огън.
Добре че Скот е на запад. В Ел Ей сигурно е 21 градуса.
Отмени турнето.
Какво? Господин писателят тип рокзвезда?
Има му нещо.
Така е от Коледа.
Не е на себе си и става все по-зле.
И ми го казваш, защото...
Сетих се. Разбира се. Аз съм лудата в семейството.
Защото имам нужда да споделя.
Да, но не с Дарла, нали?
Защото тя не губи съзнание и не лежи по ден-два след това.
За бога, не. Защото сте близки.
Ти си единствената, с която споделя, освен мен.
Казал ли ти е нещо? Че е в депресия?
Че е отнесен?
Не. Стори ми се странен.
Но не от Коледа, още преди Деня на благодарността.
Разказвал ли ти е за детството си?
Някога говорил ли ти е за него?
Не. На теб какво е казвал?
Наистина ли? Нищо? Никога? - Не. Той... Каза ми.
Той... Разказа ми веднъж.
Беше много отдавна, точно след сватбата.
Каза, че в сем. Ландън мнозина се откъсват
от реалността.
Нарече го "пренасяне".
Може да е от стрес. - Стресът го мотивира, обожава го.
Не е това, по-скоро е болест, като...
Има два вида лудост -
злото и пренасянето.
Предава се с кръвта.
Носят я в кръвта си.
Наистина се обърна към мен, защото съм луда.
Не. Дойдох, защото съм уплашена.
И не искам да го загубя.
Когато се откъсвам от реалността...
Правя го от страх.
Боя се от бъдещето.
Боя се, че ще умра сама в тази къща и само сестрите ми ще ме оплакват.
Понякога се връщам в миналото, в детството си.
Тогава животът не беше толкова сложен.
И понякога, когато се откъсна...
Трудно ли е да се върнеш?
Ако се порежа...
Болката ме връща към реалността, но невинаги.
Боже. Не го казвай.
Не се режи... - Отказваш да слушаш.
Не го вярваш, но... - Не се режи повече.
Трябва да тръгвам, ще се стъмни.
Не искам да карам по тъмно.
Не искаш да го оставиш сам.
Нали?
Тогава върви.
Помогни му, Лизи. Той те обича.
Ако някой може да го задържи свързан с този свят...
Това съм аз.
Аз съм този човек.
Скот?
Скот!
Здравей. Тук е студено.
Защо не влезеш вътре?
Какво правиш?
Скот.
Добре, стига номера. Хайде.
Плашиш ме.
Скъпи.
Добре ли си?
Кажи нещо.
Ако си там...
Върни се.
Къде се отнесе?
Помниш ли, когато поряза ръката си?
Когато се скарах с пералнята? - И... Да.
Изми ръката си в мивката, както те е учил Пол.
Това ли направи, когато баща ти го поряза, след скока от плевнята?
Не, научи ме по-късно.
И раните на Пол са били дълбоки, не само драскотини.
Татко режеше надълбоко. Но въпросът ти е друг.
Да.
Питай, ще ти отговоря. - Добре, добре.
Задай въпроса. - Добре.
Когато скочи от прозореца на хамбара...
Татко ме целуна.
Татко награждаваше с целувки.
Изтръгна злото от Пол и всичко приключи.
Реликва. Край.
Поне за деня.
Но и това не е въпросът ти.
Как зарастваха раните му?
Как се лекуваше?
Има едно място.
Наричал го е...
Буя Мун.
Наричахме го Буя Мун.
Водех го там, когато страдаше.
Отнесох го там и когато умря.
Погребах го на Хълма на влюбените.
Там бяхме днес, беше нашето място.
Задай въпроса си. Знам какъв е,
но ти трябва да го изречеш.
Реалност ли беше
мястото, където бяхме днес,
или плод на въображението ми?
И тогава... той ме отведе там.
Ако искаш...
ще те отведа отново.
Да.
Искам.
За какво си помисли? - За върбата.
Браво. Справи се по-добре от Пол.
Боже, какви цветя. Може ли да ги пипна? Нали не са опасни?
Веднъж се върнах с едно, но то веднага увехна.
Скоро ще мръкне. - Тук никога не се стъмва.
Луната винаги е там, точно над хоризонта.
Лизи, виж.
Пол го направи от счупена щайга.
Най-хубавото е басейнът.
Тук има ли хора? - Да.
Но те са съсипани.
Какво е това?
Мисли за предмет, Лизи.
За нещо от стаята.
Какво беше това... създание?
Дългия.
Не съм го виждал отблизо. Не исках.
Искам да се махна оттук.
С него сме стари познайници.
Нали ти казах, че отведох Пол, когато татко го поряза?
Тогава беше много близо.
Зървахме го между дърветата.
Беше много висок.
Безкраен.
И навяваше чувство на...
Отчаяние.
Тъга.
Знае ме. - Какво знае?
Познава ме.
Вика ме.
Може ли да премине? Може ли да дойде тук?
Вероятно не.
Чувам го понякога, когато пиша.
Съзнанието му търси моето.
Нощем, когато не мога да спя, чувам, че приближава.
Зървам го в огледало или чаша и виждам лицето му.
Има много лица.
И ми се иска...
Наистина, затова понякога...
Но сега имам теб.
Ти ме държиш тук.
Ти си моята котва.
Има котви и тук, и там.
Котви и двойници.
Какво намекваш?
Понякога съм двойник.
Пол не беше такъв.
Има много неизвестни, мога само да гадая.
Например, че водата свързва Буя Мун с нашия свят.
Ти премина, за разлика от повечето хора. - С твоя помощ.
Но басейнът лекува.
В това съм сигурен.
Там заведох Пол, когато татко го поряза.
Вървяхме към басейна. - За да му помогнеш.
Както си излекувал себе си,
когато поряза ръката си.
Да.
И той дойде.
Дългия.
Хайде, изчезвай.
И не ми пробутвай глупостите за водата.
Скот, чуваш ли?
Какво е това?
Не знам.
Не искам да стоя тук. - Спокойно.
Пол, какво правиш?
Пол, насам. Пол.
Пол!
Къде отиваш? Пол!
По някаква причина Пол продължи към него.
Пол! Не отивай там.
Пол!
Пол, върни се!
Пол!
Казах ти да не ходиш там! Казах ти!
Ухапа ме по ръката! Ухапа ме.
Спокойно, Пол. Басейнът ще я оправи.
Басейнът ще излекува всичките ти рани, както винаги.
Хайде.
Звярът избяга.
Но ни беляза.
Опозна ни.
Отидохме отново няколко пъти, пред Пол да умре.
И сега, като мисля за него,
той мисли за мен.
Тогава го забрави.
Не мисли за него.
Имам още един въпрос за брат ти.
Стига вече, стига. Стига.
Защо е огледален? - Издълбала го е на ръката си.
ПОМОГНИ МИ, ЛИЗИ
Издълбала го е на ръката си.
Знаеш ли какво е това?
Там ли си?
Стисни ръката ми.
Стисни я, ако си там.
При басейна ли си?
За да се излекуваш ли отиде там?
Искаш ли да се върнеш?
Искам да се върна.
Откъде? Как...
Искам да се върна у дома. - Добре, добре.
Искаш ли да се върнеш?
Тогава ми помогни.
Не знам как да премина без теб.
Кажи ми.
Помогни ми. Става ли?
Помогни ми.
Помогни ми! Помогни ми!
Има много неизвестни, мога само да гадая.
Водата свързва Буя Мун с нашия свят.
Ти премина, а повечето хора не могат.
Отдава ти се.
Превод на субтитрите Анна Делчева