Історія Лізі
ЗА РОМАНОМ СТІВЕНА КІНҐА
Мем, ми ж домовилися.
Та ви не бачите, що все дуже серйозно,
хоч я вважав, що натяк з вороном у скриньці ви точно зрозумієте.
До зустрічі.
Пішов нахер, Джиммі.
Мем, неввічливо так казати.
Яка миленька пісня.
Гляньте.
КАПІТАН БЛЕК ПУСТІ ДЕМОНИ
Бачите, що написано збоку? Капітан Блек і «Пусті демони».
Капітан Блек і його чарівне йо-йо.
Ви точно в курсі.
Такі йо-йо випустили під час рекламної кампанії книжки.
Я купив її на eBay і вивчив кілька трюків, як і капітан Блек.
Дивіться. Зараз йо-йо «засне».
Тепер я «вигуляю собаку».
Хочу пити.
Зараз це виправимо.
Вам краще?
Буде краще, коли ти зникнеш.
Справедливо.
Я не заберу у вас багато часу.
Нема коли зволікати, мем.
Хотів би я лишитися.
Тут гарно.
Я йому не заздрю. Він був справжній геній.
Заробив усі ці гроші своїм талантом.
Богом даним талантом, а ви лише зігрівали його в ліжку.
Ви такий собі паразит.
Містере Дулі, ми… були партнери.
Покладалися одне на одного.
Любили одне одного.
Дешмілю цього не зрозуміти.
Знаєте, як то кажуть. Думки – як ануси. Є в кожного.
Скоттів талант не просто особливий, він надзвичайно особливий.
Я прочитав усі його книжки. Може, проф вам казав.
Знаєте, яка моя улюблена?
Книжка з йо-йо. «Пусті демони».
Ні, мем.
Вона чудова, але не така, як «Дочка матроса».
Вона не просто мені подобалася. Я був у захваті. Зачитав її до дірок.
Найбільше я люблю, як Джин каже своєму виродку-батьку,
що він не вернеться.
Пам'ятаєте, що він сказав?
Джин сказав, що батько не розумів обов'язку любові.
Отож.
Так просто.
Він не розумів обов'язку любові.
Скільки людей відчувало це, але не знаходило потрібних слів?
Скотт заслужив жити в такому домі.
А тепер він мертвий.
Як же його шкода. А ви ховаєте те, що світ має побачити.
«Жінки переглянулися так, як чоловіки не вміють,
бо вони бачать далеко й багатоколірно».
«Багатоколірно».
Так пише лише Скотт Лендон, але цього ніхто не читав.
Через вас твір припадав пилом у темному ящику.
Знаєш, кого я бачу перед собою?
Крадія.
Мем, ви мене змусили.
Слухайте мене. Ви слухаєте?
Світ повинен це побачити.
У нас була домовленість, і ви її порушили.
Ви про що?
Даєте мені папери, я передаю їх профу,
а він їх публікує, щоб світ побачив і зрозумів велич Скотта Лендона.
Містере Дулі. Ми ні про що не домовлялися.
-Домовлялися. -Ми ні про що…
Ще й як домовлялися. Але ви збрехали.
Де інші рукописи?
Таємні рукописи?
-Які ви ховаєте від профа. -Ні.
-Від світу. -Благаю.
Від мене.
Благаю.
Я не можу його забути, і це так мене злить.
Обіцяю.
-Я все віддам. -Тихо.
Тихо, мем.
Не треба сучих обіцянок.
Пробачте, що вжив таке слово, але я називаю речі своїми іменами.
«Таємниці – це погано Таємниці когось ранять».
Хочу дещо ввімкнути. Це з «Бойових прапорів».
До «Реліквій» є продовження.
Лише один розділ і план.
Я його вже знайшов, мем.
Ви брехуха, а брехухам місце в сараї.
Нехай проф подзвонить мені завтра до 10:00.
Він не може…
Він не може з вами зв'язатися.
Не може зв'язатися.
У нього нема вашого номера.
-Не має імейла. Він не може. -До 10:00 завтра,
або я скалічу вас значно серйозніше.
Він не може з вами зв'язатися.
Ні.
Тихо, мем.
Лізі. Ні.
О ні. Ні.
Лізі.
О боже.
СКАЖЕШ КОМУСЬ, ЩО Я БУВ ТУТ – І Я ТЕБЕ ВБ'Ю.
ТА СПЕРШУ ВБ'Ю ТВОЇХ СЕСТЕР.
НЕ СУМНІВАЙСЯ. ТВІЙ ДРУГ, ДЖИМ ДЕНДІ
На Лендонах швидко заживає.
Інакше ніяк.
Я Лендон тільки по прізвищу.
Ні.
-Дарма я тобі розповів. -Ні.
Татко казав не відкопувати мертвих.
Ні.
Ні, розкажи. Ти мусиш мені розказати.
Розкажи – і я обіцяю, що більше ми про це говорити не будемо.
Лізі, я його любив.
Знаю.
Що діється?
Усе добре.
У тебе талант.
Що це?
Де ми?
Солодкий пагорб.
Стіймо тихо.
Досить.
Лізі.
Привіт, Ден.
Вітаю, місіс Лендон.
Усе гаразд? У вас дивний голос.
Усе гаразд. Я… сонна. Просто сонна.
Уже лягаю спати.
Вибачте, що потурбував.
Просто пам'ятайте,
що Родді Бойнтон запаркувався на в'їзді, якщо вам щось знадобиться.
-Дякую. -Гарного вечора, місіс Лендон.
Бувайте.
Скажи, що ти не повірила в це лайно,
навіть на секунду.
Ти завжди була раціональна.
Озеро не лише зцілювало, а й захоплювало.
БУЛА В АМЕНДИ. ЗАБРАЛА ПІСТОЛЕТ.
ДОБРЕ.
ВИКИНЬ ЙОГО В РІЧКУ.
ДОБРЕ. МОГЛА ХОЧ БИ ПОСУД ПОМИТИ.
Що мені робити з Дулі, Скотт?
І з Амендою?
Що порадиш?
Любусю.
Скотт?
Скотт.
Я… тебе любила. Я тебе врятувала.
Я дала тобі льоду.
Мама казала
Синку, стережися
Існує те, що звуть любов'ю
І вона повсюди
Мама казала
-Вона розіб'є тобі серце -Розіб'є тобі серце
-Принесе тобі нещастя -Принесе тобі нещастя
Відколи я зустрів цю жінку
Відчуваю, що це сталося зі мною Чесне слово
-Уже пізно відступати -Уже пізно відступати
Здається, я закохуюся
Дзвоню їй по десять разів на день
Мені незвично
Так почуватися
Я не сплю ночами
Ні. Ні, ні.
-Хочу її обійняти -Хочу її обійняти
Я пробував себе переконати
Що ці почуття неправильні
-О так -Уже пізно відступати
Здається, я закохуюся
Я був би не проти
Якби знав, що вона теж мене кохає
Не хочу й думати Що мої почуття не взаємні
І що мені цього не змінити
-Уже пізно відступати -Відступати
Здається, я закохуюся
Бо я закохуюся
Уже пізно відступати
Здається, я закохуюся
Уже пізно відступати
Я тебе любила. Я тебе врятувала.
Я дала тобі льоду.
Я тебе любила. Я тебе врятувала. Я дала тобі льоду.
Я тебе врятувала.
Я двічі тебе врятувала.
Сьогодні й завтра…
Мендо!
Лізі, зачини двері. Ти що, у хліві народилася? Боже.
Ти чому була надворі?
Якщо вірити красунчику, то Роберт Фрост правду казав.
Світ загине від холоду, а не вогню.
Добре, що Скотт на заході. У Лос-Анджелесі, певно, тепло.
Він скасував турне.
Що? Наш зірковий письменник?
З ним щось коїться.
Ще з Різдва.
Він сам не свій, і йому стає гірше.
Ти розповідаєш про це мені, бо…
Точно. Звісно. Бо в цій сім'ї скажена я.
Бо мені треба з кимось поговорити.
Але не з Дарлою.
Бо це не її вирубає час від часу,
не вона днями лежить у ліжку…
Боже, ні. Бо він з тобою говорить.
Він говорить лише зі мною і з тобою.
Він щось тобі розповідав? Казав, що в нього депресія?
Що втрачає зв'язок зі світом?
Ні. Проте він трохи не схожий на себе.
Та не з Різдва. Ще до Дня подяки.
Він розповідав тобі про дитинство?
Він узагалі згадував про дитинство?
Ні. А тобі він що розповів?
-Серйозно? Нічого? Ніколи? -Ні, Він… він розповідав.
Ми говорили про це раз.
Дуже давно. Одразу після весілля.
Він розповідав, що Лендони часто втрачають зв'язок…
з реальністю.
Він називав це «втечею».
Стрес?
Стрес його стимулює. Він любить стрес.
Це щось інше. Як хвороба. Як…
Два види безумства.
Зло і втеча.
Воно в нас у крові.
Щось у крові.
Ти таки прийшла до мене, як до божевільної.
Ні. Я прийшла, бо мені страшно.
Не хочу його втратити.
Я вимикаюся…
коли боюся.
Боюся за майбутнє.
Боюся, що помру в цьому домі одна, і мене оплакуватимуть лише сестри.
Тому інколи я вертаюся в минуле, у дитинство.
Коли життя не було таке збіса складне.
Часом, коли я відходжу…
Тобі важко повернутися?
Коли я ріжу себе…
Біль вертає мене в реальність, але колись не верне.
О боже. Не кажи такого.
-Не ріж себе… -Ти не хочеш чути.
-Ти не віриш, але… -Не ріж себе.
Мушу їхати, бо вже темніє.
Не люблю їздити в темряві.
Не лишай його самого.
Добре?
Вчини правильно.
Лізі, не відпускай його. Він тебе любить.
Якщо хтось і здатний втримати його в цьому світі…
То це я.
Це точно я.
Скотт!
Тут дуже холодно.
Вертайся в дім.
Гей.
Що це ти робиш?
Гей.
Скотт.
Годі. Не жартуй так. Перестань.
Ти мене лякаєш.
Сонце.
Ти в порядку?
Гей.
Поговори зі мною.
Якщо ти там…
вертайся.
Вертайся.
Куди ти пішов?
Пам'ятаєш, як ти порізав руку?
-Коли сварився з пральнею. -Так,
і ти вимив її в раковині, як учив Пол.
Пол так само мив рани, коли його порізав тато, а ти стрибнув із сарая?
Ні. Це було пізніше.
Порізи Пола були страшні. Не просто подряпини. Страшні.
Татко різав глибоко. Ти хочеш запитати про інше.
Так.
-Питай, що хочеш, і я відповім… -Добре.
-…але спершу спитай. -Добре.
Коли ти зістрибнув з сарая…
Татко мене поцілував.
Поцілунок – татків дарунок.
Татко випустив зло з Пола, і все скінчилося.
Бул завершився.
Принаймні в той день.
Однак ти хотіла запитати про інше.
Як він загоїв рани?
Як він зцілився?
Є одне місце.
Називається…
Місячне Коло.
Ми називали його Місячним Колом.
Я привів його туди пораненого.
А пізніше – мертвого.
І поховав його на Солодкому пагорбі.
Де ми були сьогодні. Це наше місце.
Запитуй. Я знаю, що це за питання,
але постав його.
Сьогодні ми були…
в реальному місці…
чи я все собі уявила?
А тоді… він відвів мене туди.
Якщо хочеш…
я відведу тебе туди знову.
Так.
Хочу.
-Про що ти думала? -Про вербу.
Непогано. Краще, ніж Пол.
Боже, квіти. Можна торкнутися? Це безпечно?
Якось я забрав квітку з собою, але вона одразу зів'яла.
-Скоро стемніє. -Тут ніколи не темніє.
Місяць завжди там, одразу над обрієм.
Лізі, глянь.
Пол змайстрував зі зламаного ящика.
Лізі, озеро прекрасне.
-Тут є інші люди? -Так.
Вони розбиті.
Що це?
Лізі, думай.
Про щось у кімнаті.
Що це було? Що це таке було?
Довгий хлопець.
Я не бачив його зблизька. І не хочу побачити.
Не хочу тут бути.
Ми з ним давно знайомі.
Пам'ятаєш, як я водив туди Пола, бо татко дуже його порізав?
У той день він був так близько,
що ми бачили його крізь дерева.
Він був такий високий.
Нескінченний.
А з ним емоції.
Відчай.
Смуток.
-Він знає. -Що знає?
Мене.
Він мене кличе.
Він може вийти сюди? Вийти до нас?
Мабуть, ні.
Інколи я чую його, коли пишу.
Думками він проникає в мої.
Уночі, коли мені не спиться, я чую, як він наближається.
Я мигцем помічаю його в дзеркалі, у склянці, і я… бачу його лице.
Багато лиць.
І мені хочеться…
Інколи мені хочеться…
Однак тепер у мене є ти, Лізі.
Ти втримуєш мене тут.
Ти мій якір.
Якорі є і тут, і там.
Якорі й двійники.
Ти про що?
Інколи я теж двійник.
Пол такий не був.
Я так мало знаю, про дещо тільки здогадуюся.
Як вода з'єднує Місячне Коло з нашим світом.
-Чому тобі туди можна, а іншим – ні. -Мені поміг ти.
Озеро зцілює.
Це точно.
Туди я завів Пола, коли татко його порізав.
-Ми йшли до озера. -Ти міг йому допомогти.
Допомогти йому зцілитися, як зцілювався сам,
коли порізав руку.
Так.
І тоді з'явився він.
Довгий хлопець.
Геть. Ідіть уже.
Не пробуйте мене обманути своїми водними штучками.
Скотт, ти це чуєш?
Що це?
Не знаю.
-Не хочу тут бути. -Спокійно.
Пол, ти куди?
Пол, нам сюди. Пол.
Пол!
Ти куди? Пол!
Пола чомусь тягнуло йому назустріч.
Пол! Пол, не йди туди.
Пол!
Пол, вернись!
Пол!
Я ж казав туди не ходити! Я ж казав!
Він відкусив мені руку. Відкусив руку.
Спокійно, Пол. Озеро все виправить.
Озеро все виправить, як завжди.
Ходімо.
Він відступив.
Проте позначив нас.
Знав нас.
До смерті Пола ми бували там ще кілька разів.
Відтоді, коли я думаю про нього…
він думає про мене.
То не думай.
Не думай про нього.
У мене ще одне питання про твого брата.
Не треба, не треба.
-Чому задом наперед? -Бо вона вирізала це на руці.
ДОПОМОЖИ МЕНІ, ЛІЗІ
Вона вирізала це на руці.
Знаєш, що це?
Ти там?
Стисни мені руку.
Стисни руку, якщо ти мене чуєш.
Ти на озері?
Ти пішов до озера, що тобі стало краще?
Хочеш вернутися?
Я хочу вернутися.
Звідки? Що…
-Хочу додому. -Добре.
Ти хочеш додому?
То допоможи мені.
Не зможу жити без тебе.
Скажи мені щось.
Допоможи. Прошу.
Допоможи мені.
Допоможи мені!
Я так мало знаю, а про дещо тільки здогадуюся.
Як вода з'єднує Місячне Коло з нашим світом.
Чому тобі туди можна, а іншим – ні.
У тебе талант.
Переклад субтитрів: Анастасія Жищинська