2015 -Forskere genmanipulerer menneskelige embryo.
2020 -Genmanipulering av mennesker kommersialiseres.
Genmanipulerte babyer har høyere IQ, bedre fysikk og positivt humør.
Prosessen er 97 % vellykket når første generasjon når voksen alder.
Disse "perfekte" eksemplarene kalles GC-mennesker-
- etter selskapet som skapte dem - Glen Crest Labs.
GC-mennesker sendes ut i rommet.
Utforsking av rommet har blitt avgjørende når det gjelder-
- å finne løsninger på jordens forverrede klima.
LSEP -dynamisk overvåkning på.
- Møte med Atromitos straks. - Velkomstmelding fra Nordham.
Hilsen fra jorden.
Her er jeg tre år eldre, men dere kjenner ikke at tid har passert.
Jeg tviler ikke på at dere klarte å hente lasten.
Jeg kommer til å sende live etter deres ankomst.
- Man blir helt varm i hjertet. - Noe mer enn lykkønskninger?
Datafiler fra de tre siste årene lastes ned.
- Høy seismisk aktivitet på Titan. - Isvulkanutbrudd.
- Det burde ikke påvirke flygningen vår. - Synlig avstand til Atromitos.
Nåværende hastighet: 445 km/t.
Tolv grader elliptisk omløpsbane.
- Det er noe som ikke stemmer. - Atromitos er for nær Titans atmosfære.
- Reduser avstanden, Duncan. - Deres skrog går i stykker.
- Kan vi nå skipets data? - Jeg har forsøkt, men ikke noe svar.
- Vær klar til å bogsere. - Dens masse er ti ganger vår.
Vi må starte bakre raketter samtidig.
De må omkalibreres for å klare atmosfærens motstand.
Vi holder samme posisjon og fart som Atromitos.
- Hold farten og se opp for variasjoner. - Bogserline og raketter klare.
- Atromitos rotasjonssystem kompliserer. - Vi trekkes inn i dens bane.
- Kringgå hoveddataen. - Jeg har alt prøvd.
- Om 40 sek er Atromitos borte. - Og vi trekkes også inn i atmosfæren.
- Vi skal ikke miste Atromitos. Ideer? - Jeg kan komme rundt problemet.
Kloner jeg protokollen bør skipet tolke det som ordrer innenfra.
- Fem sekunder. - Jeg har det.
Øk rakettenes styrke.
Den magnetiske bogserlinen holder.
Atromitos løfter.
Faren er over.
Ikke rør hverandre. Det forvirrer kroppene deres.
- Unnskyld vår hemningsløse feiring. - Hevet adrenalinnivå kan være farlig.
- Hvilke opphøyde adrenalinnivåer? - Jeg vet heller ikke hva han prater om.
- Tilbake til arbeidet. - Litt kommunikasjon hadde vært hyggelig.
- Unnskyld, sir. Vi var litt opptatt. - Lyden virker, men ikke bildet.
Jeg trenger ikke se dere. Jeg vet alt hvordan dere ser ut.
Dataoverføring til hovedskjermen.
Ingen nytt fra Atromitos. Tre måneder siden siste sending.
- Mannskapet er med sikkerhet døde. - Da er et redningsoppdrag unødvendig.
Jeg er enig om det ikke hadde vært for Atromitos' viktige last.
Det tok to år for mannskapet å få fram og foredle dette stoffet.
En karbonkatalysator som tetter hullene i atmosfæren. Vi har muligheten...
Hva er det?
Kan man ikke programmere roboter til å være mindre sosialt udugelige?
De kalles ART-ifisielle mennesker, sir.
Å måtte forklare kulturell finesse for maskiner er dumt.
- Hvor var jeg? - Et stoff som reparerer atmosfæren.
Hent lasten. Dette oppdraget er livsviktig og vi regner med dere.
- Vi ordner det. - Jeg stoler på deg.
Reiser i rommet er ikke for min sort. Vi blir gale om vi er der for lenge.
- Skjedde det Atromitos' mannskap? - Jeg gjetter på det.
- Da er suksess vårt eneste valg. - Jeg forventer intet mindre.
Atromitos kapteinslogg, 20.12.2066.
Mannskapet har jobbet hardt. Stoffet utvunnet, klar for transport.
Vi er seks dager etter skjema som er bra med tanke på tidligere problemer.
Når mannskapet passerer karantenen, er vi klare til å dra.
Hvorfor skal sånne som vi fikse det som prematurene har ødelagt?
Si at jeg ikke hørte "prematurer" for å beskrive ikke GC-mennesker.
Orson har rett. Våre oppdrag består i å rydde opp etter vanlige mennesker.
Apropos rydde. Atromitos er utstyrt med en ART, 320-modellen.
Hvis vi antar at Lulu virker, utfører hun husholdningsoppgaver nå.
Vi må sjekke minnet hennes for å få vite hva som skjedde.
Oksygennivået på skipet er bra, livsopprettholdende funksjoner også.
- Det høres en underlig lyd derfra. - Hva er det?
Det lyder som deathmetalbandet GWAR fra 1990-tallet.
- Hører du på deathmetal? - Rent teknisk er det klassisk rock.
Situasjonen blir hele tiden verre, noe som kan medføre konfrontasjoner.
Ufattelig hvordan mytteri kan oppstå på romskip der man alt er utsatt.
Men det fins intet annet ord for å beskrive situasjonen.
Ombordstigning begynt.
- Systemkonfigurasjonen er endret. - Koden er ikke gyldig.
Kobler forbi.
Musikk av!
- Skru ned volumet! - Stemmekommando virker ikke.
Jeg må finne kontrollpanelet for å fikse det.
En slags improvisert innretning. Hold øynene åpne.
Ferdsskriveren er fjernet med vold.
Drivhuset er overgrodd. Det er som en jungel her inne.
- Takk, Zimmer. - Ingen årsak.
Kontrollrommet sikret.
Jeg har funnet skipets ART. - Heter du Lulu?
- Ja. - Hvem andre er igjen om bord?
- Besetningsmedlem Travis O'Neill. - Vi har en overlevende.
- Hvor er Travis O'Neill? - Jeg vet ikke.
- Målet i sikte. - Jeg har funnet O'Neill.
Korridoren til mannskapets lugarer.
Jeg må komme forbi rom G i personaldelen.
- Klar når du er det. - Nå.
Travis O'Neill?
Snu deg.
Lasten er ikke her.
All kommunikasjon må omprogrammeres.
Jeg kan gjøre det bit for bit, men å få skipet helt fungerende tar tid.
Gjør det, men å finne lasten har høyeste prioritet.
Sporingssystemet er koblet fra.
Ingen tegn på last eller mannskap. DNA kommer fra O'Neill eller planter.
- Hva vet vi om ham? - Maskintekniker.
Ikke neo spesielt. Ingen militær trening, ingen høyere utdannelse.
En vanlig mann.
Han er noe underernært og har ikke sovet på lenge, men ikke noe alvorlig.
Hygienen har unngått ham, så han har blitt barbert og vasket.
- Mental tilstand? - PTSD, depresjon, depersonalisering.
Det er vanskelig å si foreløpig.
Hallo, O'Neill. Jeg er kaptein Linden fra Teleios.
Vi er her på et redningsoppdrag.
Vi er takknemlige for all hjelp vi kan få.
Du får i oppdrag å få informasjon fra O'Neill.
Du har psykologieksamen.
Det var noe jeg gjorde for å glemme Cauchy-Kowalevski-avhandlingen.
Du er likevel den mest kvalifiserte.
Har du kommet inn i ARTs minnebank?
Akkurat som skipet er Lulus minne helt tomt.
Hvis vi nå skal være her en stund, kan vi vel gjøre noe med ugresset?
Jeg syns vi flytter O'Neill til rekreasjonsrommet.
Det fins bare en utgang, men det er større og føles ikke som et fengsel.
"Håper du har sovet godt. Har du fått kontakt med Atromitos?"
"Informer oss hvordan det går med lasten."
- Var det alt etter tre år her? - Vi får gjøre det beste ut av det.
Ja, jeg antar det.
Far sa alltid at det var bortkastet å ta en andre doktorgrad.
I psykologi av alle fag.
Ikke noen gang under studietiden diskuterte vi de psykiske effektene-
- av isolasjon i ytre rommet som følge av traumatiske hendelser.
Hva som enn skjedde, så må det ha vært fryktelig.
Du kjente mange av dem og hadde sikkert utviklet sterke vennskapsbånd.
Jeg kan ikke forestille meg hvordan det er å være alene så lenge-
-med Lulu som eneste selskap.
Ingen reaksjoner da jeg pratet om mannskapet, last eller engang familien.
- Men en ting framkalte reaksjon. - Hva?
Lulu, gå til mannskapets avdeling.
Det er vanlig at ikke-GC-mennesker har følelser for kunstige mennesker.
Akkurat som med husdyr.
Båndet blir enda sterkere om ARTen har seksuelle særtrekk.
En ART om bord et romskip har ikke kjønnsorgan.
O'Neill er ingeniør og har hatt tre år på seg til å mekke.
Din jobb.
Utskriften klar.
Lulu. Ta av deg buksene.
O'Neill liker åpenbart også kjønnshår.
Det er ikke nødvendig med alle detaljer, Orson.
Hvordan skal vi bruke henne?
La O'Neill omgås med henne iblant. Jeg vil se om oppførselen forandres-
-når hun er i nærheten.
- Hjelper ikke deprivasjon? - Det blir som en gulrot for ham...
...som gir oss mer psykologisk kontroll.
Oksygennivå 21 %, nitrogen 78 %.
- Var det deg? - Nei.
- Anderson her. Hører noen? - Linden her. Hva skjer?
- Hører du meg, Duncan? - På vei mot rekreasjonsrommet.
- O'Neill har rømt. - Er slusen til Teleios sikret?
Bare stemme-eller fingeravtrykk fra oss åpner slusen.
Han har tatt pulsriflen min.
Jeg går mot lasterommet. Sjekk maskinrommet, Duncan.
Maskinrommet sikret. Jeg er i lasterommet nå.
Hva vil du?
Vil du at vi skal forlate skipet?
Har du noe du vil fortelle?
- Legg fra deg våpenet. - Jeg har det under kontroll.
O'Neill, vår vennlige behandling er på grunn av vår gode legning.
Men vår tålmodighet har grenser.
- Trykk av geværet. - Hva driver du med?
Geværet har fingeravtrykklås.
Det kommer ikke til å skje noe.
Jeg liker belysningen. Den er beroligende.
Med mindre man ikke trenger å se hva man gjør.
Det er underholdningsvideoene.
Hva er dette?
Før aggresjonshemmere havnet gamle ARTs på svartebørsen-
-og ble omprogrammert til å slåss.
- Hvem vil se på sånt? - Vanlige mennesker har sug etter vold.
Ikke rart at besetningen ble gale.
Kan du slå den av?
O'Neill er mer klar i hodet enn han vil innrømme.
- Hva gjorde du der inne? - Hva gjorde du?
- Du visste at han var ufarlig. - Jeg prøvde å få ham til å prate.
- Det føles som han leker med oss. - Du ville at jeg skulle ta dette.
Få ham til å prate.
Ble termostaten også fikset? Det er glovarmt her inne.
Hva da?
- Takk gode Gud! - Nei, takk Zimmer.
En og samme person ifølge Zimmer.
- Godt vi er tilbake på startstreken. - Ingen årsak.
- Noen flere forstyrrelser? - Alle feil burde snart være fjernet.
- Noen kontakt med jorden ennå? - Bare datafiler, ingen videolink.
Vi prøver igjen.
Vi tok imot sendingen din. Jeg vil at dere gjenopptar oppdraget.
Hent og returner tilbake lasten. Det har høyeste prioritet.
Alt annet er sekundært. Jeg gjentar: alt annet her sekundært.
Takk og lykke til.
- Var det alt? - Japp.
I lasterommet spurte jeg om du ville fortelle noe.
Du svarte nesten.
ARTer gjør ting av ulike grunner.
Men de fleste mener at de skaper for å avsløre noe om seg selv.
Om verden de kan observere, eller begge deler.
Når jeg ser på maleriene ser jeg stillhet på ene siden, kaos på den andre.
Spørsmålet er ikke hvorfor du malte dem, -
-men til hvem.
Rekreasjonsrom, kamera A.
- Hva er det, Orson? - Jeg glemte hvorfor jeg kom hit.
Glemte? Når var siste gangen du glemte noe?
Ironisk nok har jeg glemt når jeg sist glemte noe.
Du snakker vel mandarin?
Hva tror du om dette?
Umulig.
Tro. Nær.
- Kaudervelsk. Hva er dette? - O'Neill pratet med Lulu.
- Prater han mandarin? - Ikke ifølge profilen hans.
Jeg sender det over til deg. Se hva du kan få fram.
Hva sa O'Neill til deg?
Han sa at siden vi umulig kan være nær hverandre, -
- så er vi alltid sammen i tankene hans.
Du har utnyttet tiden med å lære deg mandarin.
Tror du at du kan prate med henne siden hun ble produsert i Kina?
Du er vel klar over at Lulu ikke har noen språklige preferanser?
Endelig en reaksjon.
Alt levende blir behandlet med respekt, men Lulu er maskinvare for oss.
Med dette i tankene kan du kanskje finne en å prate med meg på.
Hvis han er klar i hodet, har vi noen valg.
Militæret har brukt teknikken med 75,6 % suksess.
- Bivirkninger? - Minimale for en upåvirket hjerne.
Men dette er ingen vanlig sak.
Med de oddsene vil jeg ikke risikere at han blir dårligere.
- Det fins mer direkte metoder. - Som hva? Tortur?
Ikke vær så dramatisk. ARTer kan ikke utfor sånne oppdrag-
- da de ikke er programmert til å utføre kroppslige overtalelsesmetoder.
Vi har ikke sånne begrensninger og burde utnytte det.
Kroppslige overtalelsesmetoder lyder som et fint ord for tortur.
Jeg trenger en overstyring, Zimmer.
Utskriften klar.
Jeg klarte å få ned dusjmunnstykket, men kommer ikke til vannet.
Man glemmer hvor avhengig av stemmekommandoer man er.
Her setter man på, stenger av og bestemmer temperatur.
Ja, takk.
- Noe annet? - Jeg tror jeg klarer meg nå.
- Sikkert? - Hva mener du?
Hvis det fins noe annet jeg kan hjelpe deg med...
Det gikk fort.
Vær så snill, bli hos meg.
Anderson?
Jeg vil ikke være alene.
- Hva er det? - Jeg vil bare ikke være alene.
Du kan vel bli hos meg?
Selvsagt.
Finn språket.
Russisk
En utgangsluke ble åpnet og vi mister atmosfære.
Hvilken dør?
- Hva var det? - I lasterommet.
Jeg kommer ikke inn i datasystemet.
- En åpen luke i lasterommet. - Det burde være isolert fra resten.
Det må lekke luft et sted.
- Hva gjør de? - Han går inn i lasterommet.
- Det er selvmord! - Hva er det med deg?
Herregud, de holder på å dø!
Jeg er ok. Sjekk Zimmer.
Diffus cerebral oksygenmangel. Jeg har stabilisert oksygennivået.
- Med hvile burde han klare seg. - Hvor mye hvile?
- Jeg vet ikke.
Noen timer, en dag. Når han nå våkner.
Sa jeg "når han nå våkner"?
- Unnskyld, jeg vet ikke hva vi tenkte. - Du tenkte ikke.
Zimmer lovte å ha alle feil fikset til i dag.
Men tankene hans gikk visst også til primære nytelser.
- Er det min feil? - Jeg bryr meg ikke om det.
Bare fiks det.
Tålmodigheten min er tynn når det gjelder O'Neill.
Min også, men jeg tror at han prøver å si oss noe.
Oppdraget får ikke settes i fare av en forbryter med atferdsproblemer.
Vi trenger svar. Nå.
Hei, Orson.
- Har du hørt om en ART som lyver? - De er ikke i stand til det.
Da jeg spurte Lulu hva O'Neill hadde sagt på mandarin, sa hun:
"Han sa selv om vi ikke alltid kan være nær hverandre,"-
- "så er de sammen i tankene hans hele tiden."
Og?
Kan hun bare ha funnet på det?
De kan omprogrammeres så at de gir feil svar på visse spørsmål.
Men de kan ikke finne på egne svar.
Da jeg undersøkte Lulu, så jeg ingen tegn på sånn omprogrammering.
Takk.
Vår venn har tilbrakt de siste årene med å lære mandarin og russisk.
Det er ikke bare russisk, Iris. Det er Tolstoj.
"Jo høyere opp en mann klatrer på samfunnsstigen desto større nettverk."
"Krig og fred". Volum 2, bok 9.
Mor er fra østre Ukraina så jeg snakket russisk under oppveksten.
Hun skrøt av dannelsen min og fikk meg til å sitere klassisk litteratur-
-for folk på russisk.
Det er forståelig, men hvorfor han?
Boksøk. "Krig og fred". Volum 2, bok 9.
- Hvorfor virker det forståelig? - Moren din er fra østre Ukraina.
Der prater majoriteten russisk.
Men hvorfor tvinge meg til å memorere dem?
Hva var poenget med denne tankeakrobatikken?
Hva er det? Fortell.
Du har åpenbart bekymringer.
Er det ikke rimelig å tenke på meningen med vår eksistens?
Les stykket.
"Jo høyere opp en mann klatrer på samfunnsstigen, desto større nettverk."
"Desto større makt har han over andre mennesker."
"Desto tydeligere blir skjebnen og hans handlinger uunngåelige."
Så når er det rett anledning til å tenke over meningen med livet?
Jeg har aldri hørt om en invalid som spontant siterer Tolstoj.
På russisk, intet mindre.
Enten gjør det deg til verdens mest unike tilfelle-
- eller så er ditt psykologiske traume bare et maskespill.
Jeg tror på det siste.
Du må love at det jeg sier nå vil bli mellom oss.
Endelig velger du et språk som jeg forstår.
Og at vår kommende diskusjon blir ført uten innslag av irritasjon.
Hva er det du sier?
Du snakker så alderdommelig.
Nesten alle dør av botemidlene sine, ikke av sykdommene sine.
Mer litteratur.
- Innkommende post. - Kommunikasjonen virker.
Jeg kommer straks.
Vi mottok sendingen deres. Jeg vil at dere gjenopptar oppdraget.
Å hente og levere tilbake lasten har høyeste prioritet.
- Alt annet er sekundært. - Det er nøyaktig samme beskjed.
Det er et opptak. Jeg får det annenhver time.
- Du har vel sendt våre? - Ja!
Send dem igjen uten kryptering. Noen må vel svare?
Anderson? Hva er det med deg?
Jeg vet ikke hva det er galt med meg.
Du har aldri oppført deg så irrasjonelt.
Slutt å gråte. Slutt å gråte, Emma.
Oppfører deg ordentlig. Slutt å gråte. Hold opp!
Du er uskadd!
Denne kjødelige foreningen tok nesten livet av oss alle sammen.
Luken var koblet til en timer på utsiden. Jeg kunne ikke vite...
Det er din jobb å vite det!
La Orson undersøke deg, Anderson. Sjekk for postpsykose eller annet.
Nå!
Jeg gransket informasjonen som ble sendt herfra under tiden.
Første året var veldokumentert, så ble det dårligere med tiden.
Som om informasjonen har blitt sensurert med hensikt.
- Skjerp deg nå, Zimmer. - Snu på speilet.
Når ble du en temperamentsfull drittsekk?
Jeg har arbeid å utføre. Det har du også.
Finn litterær match.
"Nesten alle dør av botemidlene sine, ikke av sykdommene sine."
Molière. "Den innbilt syke", akt 3, scene 3."
Overhead av.
Alle dine biologiske verdier er normale.
- Hvorfor reagerer jeg emosjonelt? - Det er ikke noe galt med deg.
Vi skal få ut lasten. Vi ødelegger skipet om noen prøver å stoppe oss.
Alle dataer er online.
Ikke bli for oppspilt.
- Hva har du funnet ut? - Ikke noe har skjedd tilfeldig.
Romskipet var aldri i stor fare.
Det ble plassert nær Titans atmosfære rett før vi ankom.
- Hvorfor? - Det er en del av O'Neills skildring.
Skildring? Han har bare ytret en masse nonsens.
Han prøver å si oss noe. Dette fantes bak alt bråket vi hørte.
Spill opp første stemme.
Lasten får ikke ødelegges! Jeg bruker dødelig makt mot den som nærmer seg.
- Identifisere stemmen. - Tidligere skipssjef på Atromitos.
Mannskapet ble ikke bare gale.
Det oppsto bråk om lasten som førte til fraksjoner.
- Over penger, antar jeg. - Lasten er nok ikke det vi tror.
Og du? Har du merket noe uvanlig med deg?
Du har det, hva?
Vis korridoren akterut. Veksle til ultrafiolett lys.
Det er ikke bare kludring. Det er kjemi.
En vannbasert forening som reagerer med en ukjent substans.
Vis gangen framover.
Symbolikken viser vann.
Vis styrbord side i lasterommet.
Det var her O'Neill befant seg rett etter rømningen.
Da jeg rørte meg, flyttet han ikke geværet i min retning.
Han siktet ikke på meg, men på panelet bak.
Det er panelet til vannfiltreringssystemet.
Foreningen reagerer negativt med vann.
- Og luken som ble åpnet? - Det var der lasten ble kastet overbord.
- Dette hjelper oss ikke å finne den. - Hvordan er det med lasten i seg?
- Hva om den er farlig for mennesker? - Først må vi finne den.
Alt vi har er kryptiske beskjeder fra en gal underlegen.
Jeg later som om du ikke kalte ham "underlegen".
Det er hans feil at vi er her.
Uten sånne som ham hadde vi ikke engang eksistert.
Fokuser på oppdraget.
Lure beskjeder.
Var det for vanskelig å bare fortelle oss det?
Hva skjedde med foreningen?
Teleios betyr "perfekt" på gresk.
Ja, det stemmer.
Døpt etter dens mannskap med feilfrie mennesker.
- Vi navnga ikke skipet. - Dere protesterte vel ikke heller?
Du har bevist ditt språklige talent. Hva er hensikten med det?
Du overså kanskje sitatet fra Tolstoj.
"Jo høyere opp på samfunnsstigen en mann står desto større..."
"Desto større nettverk. Jo mer makt han har"-
- "desto tydeligere blir hans skjebne og uunngåelige handlinger."
Hva tror du at vår skjebne er?
Å ødelegge imperfekte mennesker som jeg.
Hva gjør foreningen?
Fortell!
- Hva har hendt med hånden din, Duncan? - Ingenting.
Jeg tenkte...
Jeg husker ikke hva jeg skulle si.
Hvis den var sluppet ut ville lasten ha havnet i Titans atmosfære.
Containeren klarer gjeninntredning og landing.
- Hvordan finner vi den? - Som å lete etter nål i en høystakk.
Isvulkanen startet en kjedereaksjon.
Om noen dager kommer vi ikke til å kunne se Titans overflate.
Det er vårt eneste trumfkort. Ellers får vi ikke ut noe ut av ham.
- Det blir ingen forskjell fra nå. - Han har fortalt en hel del.
Gjør det.
- Bryr noen seg om hva jeg mener? - Hva mener du, Duncan?
Ingen permanente skader.
Du har visst utnyttet det faktum at Zimmer har fikset stemmekontrollen.
Jeg har bare et spørsmål, og jeg trenger et ærlig svar.
Hvor er lasten?
Sett deg der borte, Lulu.
Strekk opp venstre arm.
Siste sjansen til å svare.
AH-320-enhetene er vellaget.
Endoskjelett av titan. Veldig naturtro.
- Vi kan ikke gjøre dette. - Hvorfor ikke?
- Vårt mandat. Vi må... - Drit i oppdraget!
Hvordan kan du si sånt?
Når gjorde du sist noe bare fordi du ville gjøre det?
Du forventes alltid å gjøre ting. Sånn er det for oss alle.
Vi er de utvalgte, men det eneste som mangler for oss, er valg.
Vi har forpliktelser.
Hvem påstår det?
Hvorfor vil du ha meg? Jeg kan ikke engang kontrollere følelsene mine.
Ikke jeg heller.
Linden hadde rett.
Jeg burde ikke ha begått de feilene. Det hadde aldri hendt før.
Jeg er distrahert.
Jeg prøver å kontrollere dataene og utføre jobben min, -
- men det eneste jeg kan tenke på og det eneste som betyr noe...
...er du.
Men hvorfor?
- Jeg er helt forvirret. - Nei.
Jeg ser deg for første gangen.
Og du er det vakreste jeg noensinne har sett.
Jeg sa ikke at du fikk reise deg.
På AH-320-modellen er de vitale funksjonene beskyttet.
Men deres akilleshæl sitter akkurat...
...her.
Men det visste du vel alt?
Siden du har endret litt på den.
Det fins enda et mykt instrumentpanel...
...rett bak kraniet.
Stopp!
Han snakker.
Stopp.
Sporingskodene.
Sporingskodene!
Du ya 713.
Delta, Beta.
87.
Der ser du. Det var vel ikke så vanskelig?
Det hadde vel ikke trengt å gå så langt?
Hva er det stoffet gjør?
Jeg har fortalt alt dere trenger å vite.
- Du så hvordan det kan gå. - Ok, jeg forklarer alt.
La meg bare få reparere henne.
Det er verktøy i lasterommet. Vær så snill?
Rapporter til broen, Zimmer. Rapporter, Zimmer!
Lukk opp døren, for helvete!
Hva driver du med? Din stridslystne dritt.
- Dra til helvete! - Hold opp, begge to.
Ro deg ned.
Kapteinløytnant...
Vi har arbeid å gjøre.
Sporer rektangulært objekt bestående av A.S.T.M.A. A-58-legering.
Det fins et metallobjekt ved koordinatene han ga oss.
For mye metangass for å kunne se.
Kan vi se dimensjonene? Jeg vil forsikre meg om at det er ekte.
Jeg tror ikke at han lyver etter det vi gjorde.
Vi har bare et kort øyeblikk på oss.
Zimmer blir med meg i landingskapselen til Titan.
Orson blir her med Anderson og Duncan.
Snakk først.
Iblant kan bare grusomme feil begås av like grusomme valg.
Jeg prøvde å glemme alt i et år.
Jeg kastet ut likene og lasten.
Jeg slettet alle minner av hendelsen på skipet, inkludert Lulus.
Men hvor mye jeg enn prøvde, kunne jeg ikke slette mine egne minner.
Det er den menneskelige hjernens forbannelse.
Så jeg prøvde noe annet.
Jeg tok det til meg.
Jeg forestilte meg død og slakt om og om igjen.
I alt jeg leste om så jeg korte minnebilder av det som hendte meg.
Jeg var alene og innså min kobling til den menneskelige opplevelsen.
Men det forklarte ikke all informasjon og skipets logg.
Bevisene var nødt til å fjernes.
Ingenting er svart eller hvitt, bare abstraksjoner.
Bare tilfeldig usikkerhet og smertefulle valg.
Det eneste som var igjen for meg var å fortelle historien med egne ord.
Vi hadde fullført oppdraget.
Stoffet hadde blitt tatt inn og vi hadde 24 timer før hjemturen.
Spriten flommet.
Han holder på å kveles.
Det fantastiske stoffet som skulle reparere atmosfæren...
En mikroskopisk bit satt fast på noens hanske og kom ut i vannet.
En eneste spor gjorde vannet dødelig.
Hva tror du en stor mengde av det gjør med jordens vannforsyning?
Fikk Glen Crest vite hva stoffet forårsaket?
Det er den beste delen.
Vi trodde at vi var så godt som døde. Ikke vann -ikke noe liv.
Vi kontaktet jorden og fortalte at stoffet ikke er det vi trodde.
Men tenke seg, han forteller at det fins et filtreringssystem på skipet-
-som skal eliminere stoffet.
Eieren og patentinnehaveren, er selvsagt Glen Crest.
To grupper ble dannet.
Jeg sa ikke noe. De som ville hindre lasten i å nå jorden, ble slaktet-
- av dem so ikke kunne tenke seg å nekte sjefens ordrer.
Vi hater skurker, men respekterer dem likevel.
- Man har ingen respekt for feiginger. - Men du var den eneste som overlevde.
Trodde du det da du studerte bakgrunnene våre?
Nei, det gjorde jeg faktisk ikke.
Det var slik jeg overlevde.
Å drepe dem var enkelt. De hadde ikke en anelse.
Stoffet er ikke noe botemiddel.
De hadde alt botemiddelet. De trengte sykdommen.
Dette er samme drittsekker som skapte dere perfekte GC-mennesker.
Innkommende beskjed.
Dette blir nok siste gangen dere hører fra meg.
Nå opplever dere kanskje følelser dere aldri har kjent før.
Frykt, uro, sinne...
...glemsel.
Følelser som dere egentlig ikke skal ha.
Glen Crest la inn en privat kode...
...i GC-menneskers DNA.
Et fingeravtrykk.
Det skulle være helt nøytralt, en slags sporingskode.
Men det holder på å mutere.
Og det holder på å forårsake ugjenkallelige nevrologiske problemer.
GC-mennesker har aldri hatt følelser og vet ikke hvordan man styrer dem.
Derfor går det raskt utfor.
Jorden står i brann. Folk jages og tømmes for blo.
For å holde GC-mennesker midlertidig stabile.
Snart...
...kommer dere alle til å bli gale. Jeg er lei for det.
Vi har symptomene.
Linden er impulsiv, Chris har seksuelle begjær.
Og jeg klarer ikke å konsentrere meg og denne...
...er et jævla nervøst vrak.
O'Neills blodtype er O- og passer oss alle.
Vi må erstatte litt av vårt blod med hans-
- og håper at de har funnet en kur til vi kommer tilbake.
- Hvor mye blod? - En liter til oss hver.
- Da dør han jo! - Det blir smertefritt.
Ingen beslutning før Linden og Zimmer er her.
Jo lenger vi venter desto verre blir vi.
Risken øker at vi blir like ulogiske som det forrige mannskapet.
Hvor lenge tar tid det før de kommer tilbake?
- Om alt går som det skal -16 timer. - O'Neill er en morder.
Uansett DNA, er jeg styrmann.
Vi venter.
Du bestemmer.
- Legg den tilbake. - Vi fortsetter å degenerere.
Jo lenger du venter, desto dårligere blir vi.
Mediter, løp på tredemøllen, onaner, jeg bryr meg ikke.
Bare ta deg sammen.
Du er helt gal.
Skal du bare stå der i 16 timer?
Hvis jeg må.
- Slutt! - Vil du dø her?
- Kom an, din jævel! - Hold opp!
- Lasten er sikret. - Vi har større problemer nå.
Omstendighetene gjør at vi ikke kan tenke klart.
Vi kan alle bli mottakelige for sånne feil som Zimmer har begått.
Derfor trenger vi O'Neills blod.
Nordham sa at vanlige mennesker ble tappet for blod.
Altså virker GC-mennesker. Det er bare følelsesuttrykket som har forandret seg.
Hvilken rolle spiller det? Vi klarer ikke å prestere på samme nivå.
Tenk om stoffet er dødelig som O'Neill påstår?
- Hvordan kan vi da stole på Glen? - Vi skal utføre oppdraget, Zimmer.
Vi har ikke noe annet valg. Bare suksess gjelder.
Definer suksess.
Dere syns at jeg er et monster, men jeg har ingen baktanker.
Jeg forsikrer at mitt eneste mål er teamets sikkerhet og velbefinnende.
Anderson, gjenta protokollen for denne situasjonen.
"Når det gjelder valg som kan resultere i en annen persons død,"-
- "må majoritet råde."
Hvem stemmer for at vi tømmer O'Neill for blod?
Hvilke stemmer imot?
Zimmers dømmekraft er svekket av en vagina.
Det er bedre enn sadisme.
Enten dør O'Neill eller så blir vi gale og dør.
- En mot fem. Det er enkel matematikk. - Hvordan stemmer du, Duncan?
- Gjør det. - Endelig!
Duncan følger med Orson om O'Neill kjemper imot.
- Kommer jeg til å dø? - Ja.
- Fortell i det minste hvorfor. - Spiller det noen rolle?
Vi fikk en kode innprogrammert i vårt DNA som har mutert.
- Blodet ditt er vår eneste sjanse. - Dere er bare menneskelige, tross alt.
Å skape oss var det eneste deres sort gjorde rett.
Men selv det ble svertet av grådighet.
Jeg klarer det selv nå.
Jeg stoler ikke på Orson.
- Det hadde vært rene selvmordet. - Jeg vet hva jeg så.
- Ja da, trekk deres egne slutninger. - Hva var det du så?
- Hun tror Orson har tenkt å drepe oss. - Han hadde skrevet det ned.
Jeg så det i rommet der han undersøkte meg.
Det sto: "Når vi er klare for angrep, må vi virke ute av stand."
"Når vi bruker våre styrker, må vi virke inaktive."
"Fienden må tro at vi er langt borte."
"Og når vi er langt borte, må fienden tro at vi er nær."
Et sitat av Sun Zi i "Krigens kunst".
Det du så var en oversettelse av noe som O'Neill sa... til Lulu.
Det var ikke han som drepte mannskapet.
Det var hun.
Helvete! Kom.
Her inne er hun like sterk som oss.
Det går ikke å endre aggresjons- hemmeren hos AH-320 så lett.
- Åpenbart går det, din idiot. - Vi har ikke tid å krangle.
Sett geværene på maks. Det er det eneste som kan skade Lulu.
Dere to vokter korridoren.
Hun bærer O'Neill, som er til fordel for oss. Når kvikner han til?
Snart. Hun tok med seg stimulansepakker.
- Hva er hennes neste trekk? - Å drepe oss alle sammen.
Chris.
Jeg vil at du skal vite at hva som enn hender...
Jeg vil at du skal vite at jeg elsker deg.
Anderson...
Jeg går inn. Dekk meg.
Advarsel. Strømbrudd i seksjon 2, 4, 7 og 10.
Tenk etter, hun dreper deg om du går etter henne alene.
- Det blåser jeg i. - Nytter ikke å forsøke å hindre ham.
Det er bedre om vi utnytter hans impulsivitet for å avlede.
Kom fram og vis deg. Jeg vet at du er her.
Smart jente.
Advarsel. Brann oppdaget i seksjon 7.
Hovedsprinkler aktivert.
- Vi trenger ditt blod så du overlever. - La meg få se henne.
Din krigende robot eller din mekaniske elskerinne?
Selv jeg undervurderte din fordervelse.
Jeg ga henne krigerchipen, men hun er ikke min elskerinne.
Unnskyld meg. Knulleleke.
- Er du klar? - Jeg har ikke endret henne fysisk.
Og det skal vi tro på?
Det spiller ingen rolle nå.
Iblant kan grusomme feil bare begås av like grusomme valg.
- Hva snakker du om? - Det var noe noen sa til meg.
Nå gjør vi dette.
Det skal ikke ende sånn.
GC-prosessens første generasjon hadde 97 % sjanse for å klare seg.
Jeg tilhører de resterende tre prosentene.
Min IQ lå på rett nivå.
Men mitt ujevne humør plasserte meg blant "mislykkede eksemplar".
Jeg var ekstremt følsom og ble avskrevet som håpløs.
Jeg lærte meg å kontrollere min "uønskede" atferd.
Derfor har ikke DNA-mutasjonen påvirket meg like mye.
Hvorfor drepte du meg ikke?
Du sa at du ikke hadde endret Lulus fysikk.
Jeg vet ikke om hun kan repareres.
Hun ga seg selv seksuelle karaktertrekk. Hvorfor?
Så vi kunne komme nærmere hverandre.
Hun løy da jeg spurte hva du hadde sagt til henne.
Programmerte du henne til å lyve?
- Hvordan er det engang mulig? - Bare hun kan svare på det.
Ta henne til Teleios og dra tilbake til jorden. Det er din beste sjanse.
- Og du? - Jeg blir.
Da jeg var ung drepte jeg nesten et menneske i rent sinne.
Personen hadde ikke engang gjort noe alvorlig galt.
Jeg kunne bare ikke kontrollere sinnet mitt.
Jeg virker kanskje ok nå, men du er ikke trygg med meg.
Fortell historien din.
- Fortell alle hva som skjedde her. - Hva er det for sted jeg kommer til?
Gjør det du kan best.
Overlev.
- Ta kurs mot jorden. - Kurs plottet.
Ankommer sluttmålet om 2 år og 339 dager.
Utfør.
- Legg kurs mot Titans overflate. - Kurs plottet.
Toppfart.
Rask landing forårsaker skader på skrog og skip blir ødelagt ved nedslag.
- Overstyr sikkerhetsprotokoll. - Autorisasjon kreves.
Autorisasjon bekreftet.
Våre styrker og svakheter er bare tankekonstruksjoner.
Begrensninger eksisterer bare i våre sinn.
Skjebnen eksisterer ikke, bare det vi kan bevise.
Tekst, Per Olav Wiborg-Maurstad www. ordiovision. com