Tidigare:
- Min smärta blir alltmer outhärdlig. - Det blir som att somna in.
- Broder. - Prinsen är smart och lömsk.
- Vi har hindrat honom så mycket vi kan. - Alla ränker... Hur hamnade vi här?
Prinsen får sitt slag på Culloden Moor. Historien har lovat det.
Lova mig att om du måste, återvänder du.
Jag lovar.
- Claire? - Frank, jag är tillbaka.
Gravid med en annan man.
- Ja, Roger? - Får jag gå ut och leka, far?
- Jag har aldrig hört honom säga "far". - Barn accepterar världen som den är.
- Jag vill att vi är ihop. - Är du säker?
Vi uppfostrar barnet som vårt eget, som ditt och mitt.
Released on www.DanishBits.org
- God morgon, fröken Peel. - God morgon. Dörren är öppen.
- Bara ett besök? - Just det. Jag var i krokarna.
Kaffet är där borta.
För lite flexibilitet i handleden.
Vikten på fel ben. I all vänlighet.
- Det verkar inte finnas grädde. - Grädden är i köket.
Du borde återgå till gästerna. De frågar efter dig.
Tack för att ni kom. Min far hade uppskattat det.
Kände ni honom, så vet ni att han inte lämnade någonting åt slumpen.
Inte ens skålen på sin egen likvaka.
Till döden, den gamle dörrvakten.
Nu skålar vi. Hade han inte släng ut mig, skulle vi inte ha druckit ikväll.
Till pastorn!
Er far var så trevlig. Jag kommer alltid minnas hans humor.
- Tack. - Han hjälpte så många. Han är saknad.
- Tack. Ursäktar ni mig ett ögonblick? - Självklart.
- Roger, jag beklagar sorgen. - Tack. Trevligt att ni kom.
- Beklagar sorgen. - Tack.
- Jag känner med dig. - Tack. Vi talas vid sen.
- Tom, hur är det? - Bra. Du kan alltid lita på mig.
Det uppskattar jag. Tack.
Är ni Roger Wakefield?
Ja.
I allra högsta grad. Det är jag, ja. Men er känner jag inte igen.
Roger! Helt otroligt.
Efter alla dessa år!
Förlåt, men... känner vi varandra?
Klart du inte minns mig. Sist vi sågs var du 7-8 år gammal.
Claire Randall, en av din fars gamla vänner.
- Jag beklagar hans bortgång. - Tack.
- Ni har redan träffat min dotter. - Nej, vi har inte presenterats.
- Brianna. Dottern. - Ett nöje, fröken Randall.
Vi var på släktvisit i London när vi fick veta. Det var visst hans hjärta.
Ja. Det var mycket oväntat.
Vi sågs i julas, och han var vid mycket gott mod.
Jag hade inte träffat er far på länge, men tyckte mycket om honom.
- Det gjorde pappa med. - Ja, just det.
Min framlidne make, Frank. De stod varandra mycket nära.
Randall... Frank Randall! Självklart.
Nu minns jag dig, Claire. Du är sjuksköterska, vad jag minns.
Ja, det var jag. Nu är jag läkare.
Nu är hon blygsam. Hon är kirurg.
- Bree och jag är på besök från USA. - Jag anade en amerikansk accent.
- Boston, närmare bestämt. - Hon läser historia, på Harvard.
- Jag tillhör Oxfords historiefakultet. - Oxford? Imponerande.
Arbetar fru Graham fortfarande åt pastorn? Jag har inte sett henne.
Tyvärr har hon gått bort, men hennes barnbarn Fiona är nog här.
Det är så mycket som är sig likt, men ändå är allt så annorlunda.
Så många minnen här. Ursäktar ni mig? Jag skulle vilja se mig om.
- Första besöket i Skottland? - Ja.
Hinner ni se på omgivningarna medan ni är här?
Vi är bara här över dan, så att mamma kunde ta farväl.
- Vi ska tillbaka till London ikväll. - Synd. Det är ett vackert, vilt land.
Jag har varit nyfiken på Skottland. Det betydde mycket för mina föräldrar.
Roger, ursäkta, men det är dags att ta farväl. Paret Brown ska gå.
Javisst. Tack ska du ha, Fiona.
- Ursäkta mig. - Visst.
Fru Graham hade varnat mig att inte jaga spöken, så jag hade undvikit det.
Men nu när jag väl var här, började spöken jaga mig.
Tack än en gång. Tack - Arthur, hälsa din fru. Beklagar att hon inte kom.
- Ja, vi borde nog åka. - Inte hela vägen till London, väl?
Nej, vi kör så långt vi kan och övernattar på nån pub.
Det finns gott om plats här, om ni vill stanna.
- Vi vill inte vara till besvär. - Det vore ni inte.
Trevligt med sällskap i det här stora huset.
Låter bättre än att skumpa nedför vägen på fel sida i mörker.
Och då hinner jag se omgivningarna. Det är visst ett vackert, vilt land.
Då så. - Så länge vi inte är till besvär.
- Jag hämtar era väskor. Gästrummet... - Är precis uppför trappen. Jag minns.
Jag kunde inte sova. Så jag tog en whisky.
- Jag hoppas att det inte gör något. - Inte alls.
Jag tar en, jag med.
Det känns bättre.
I åratal gnällde jag på honom att göra sig av med alla prylar.
- Nu vill jag behålla allt. - Mycket historia här.
Inte bara släktens historia, utan Skottlands.
Högskolan i Inverness har bett att få föra hans bibliotek till sina arkiv.
Jag vet inte om jag donerar allt. Han värdesatte några ovanliga böcker-
- om prins Charles Stuart och slaget vid Culloden.
- Culloden... - Sista slaget 45.
Det är faktiskt så att mina förfäder slogs och dog där.
- Jaså? - Ja, jag heter Roger Mackenzie.
Mina föräldrar hette Jerry och Marjorie MacKenzie.
Pastorn adopterade mig, sedan de dött i 2:a världskriget.
Mackenzie...
Jag kände en hel del Mackenzies... en gång i tiden.
Det är ett vanligt namn häromkring.
Får jag ställa en personlig fråga?
Hur gjorde du?
För att ta farväl till slut?
Till den person som du älskade mest i hela värden?
Sanningen att säga så har jag aldrig varit bra på att ta farväl.
Det är det som gör det så svårt.
Vare sig man vill ta farväl eller inte, så är de borta, och...
så får man leva vidare utan dem.
För att de hade velat det.
Tack för whiskeyn.
God natt, Roger.
Du är så lik honom.
Jag säger ju att armén inte är redo för strid.
Vi måste retirera, innan britterna inser sitt övertag och krossar oss.
Du är min Tomas.
Aposteln Tomas tvivlade på att Herren återuppstått från de döda.
Inte förrän när han kände på såren där spikarna hade suttit trodde han.
Herren sade till honom, "Då du har sett, så tror du."
"Välsignade varde de som inte har sett, men ändock tror."
Det här är dagen, James. Tro mig, innan dagen är slut-
-så kommer jag att få dig till troende.
Det är en välsignelse att Collum slapp leva att se detta.
- Är prinsen...? - Slaget i Culloden sker idag.
- Så som historien förutspått. - Spanare har sett förtrupperna.
Cumberland har brutit upp. Hans armé marscherar utefter Kildrummie Moss.
Gå in. Informera Lord George.
Det finns bara en sak kvar, en möjlighet.
- Vad är det? - Inte här.
Fort William, byggt på 1600-talet.
På gaeliska heter det Gearastan Dubh, "den svarta garnisonen".
Det var britternas sambandscentral och fängelse.
I syfte att kontrollera de grymma klanerna och barbarerna.
Militärhistoria är inte riktigt mitt område.
Men det var väl din fars? Pastorn har några av hans böcker i biblioteket.
I ett mina tidigaste minnen tappade jag en glass från Fort Ticonderoga-
- medan han orerade om Ethan Allens och Green Mountain Boys mod.
Ethan Allen... "Jag beklagar att jag bara har ett liv att ge..."
Nathan Hale. Vanligt misstag.
Citera aldrig amerikansk historia till en amerikan.
Amerikanska revolutionen är rena religionen i Boston.
Med George Washington som messias och Benedict Arnold som Judas.
- Benedict Arnold är missförstådd. - Du tyckte ju inte om militärhistoria.
Familjen Randall är en komplicerad klan, laddie.
Det var den allra sämsta accent jag någonsin har hört.
Minns du min far särskilt väl?
Brottstycken.
Han var välklädd, med hatten ned över ena ögat. Väldigt stilig.
Och han verkade väldigt snäll.
Det var han. Världens snällaste.
Din mamma verkar också snäll.
Min mamma lever i en annan värld.
- Jag får rysningar här. - Av goda skäl.
Här piskades skotska fångar. Mycket blod har flutit här.
Min far byggde detta ställe.
Hans blod och svett finns i dessa stenar.
Leker du med äpplena? Vad heter du?
Det här är lille Jamie. - Det här är din farbror som du är döpt efter.
Grattis, du vackra lilla flicka.
Lila Margaret Ellen Murray. Så hette min mormor.
Claire, Claire. De är färdiga. De är enorma.
Bra att du sa åt oss att plantera dem.
Det börjar kännas som att jag hör hemma här.
Jag visste att du hörde hemma här med mig, sedan första gång jag såg dig.
"Kom, låt oss leva, min kära. Låt oss älska och aldrig frukta."
"Låt kärleksfulla kyssar leva på våra läppar."
"Tusental och hundra tjog. Ett hundratal och tusen till."
Detta slag, det här kriget, allt som kommer att hända...
- Allt hänger på Charles. - Ja.
Och tänk om han dör nu? Nu, i denna stund?
Då skulle inte slaget bli av och hela upproret dö med honom.
- Jesus Kristus. - Jag har det här.
Det är vildjasmin, den är giftig. Det Collum tog igår kväll.
- Han visste att hans tid var räknad. - Tog han sitt eget liv?
- Claire, det är en dödssynd. - Han sökte en snabb, smärtfri död.
Och jag gav honom det.
Jag har behandlat Charles skörbjugg med tinkturer i veckor.
Jag kan lägga det här i hans te.
Döda Charles Stuart?
Det vore som att hamna i en djup sömn.
- Han skulle aldrig veta. - Ingen skulle veta.
Minns du en händelse som ägde rum mellan mina föräldrar när de var här?
- Hur menar du? - Något allvarligt som hände med dem.
Jag var bara liten pojke.
Jag minns inga detaljer, men...
Jag kom på fru Graham med att gråta ute i redskapsboden.
Det låg mycket trasiga saker överallt.
Jag tror hon sa att din far tappat fattningen och krossat allt.
- Min far? - Ja, men det var inte därför hon grät.
Pappa hade humör, men han kontrollerade det mycket väl.
- När hände detta? Vilket år? - Enligt din mamma var jag 7-8.
Så det måste ha varit 1947 eller 1948.
Min pappa hade en låda på övre hyllan i sin garderob.
Jag visste var nyckeln var gömd, så en dag öppnade jag den.
Däri låg brev från din pappa, mest om akademiska ärenden, men...
Det var ett visst brev...
Pastorn nämnde en händelse med min mamma och pappa.
Som han skrev, så kändes det som nåt allvarligt.
Kanske något hemskt. Definitivt inget han ville skriva uttryckligt.
Det skrämde mig, av nån anledning.
Jag la tillbaka brevet i lådan, låste och tittade aldrig på det igen.
Min pappa skrev dagbok, varje dag efter middagen.
De ligger i lådor i förrådet, om du inte är rädd för att bli skitig.
Att bli skitig gör mig inget. Du skulle se mitt sovrum.
- Det där lät inte rätt. - Nej, men jag förstår vad du menar.
Jag har spårat ägarna till Lallybroch, även kallat Broch Tuarach-
- och hittat det här, det äldsta dokumentet i arkivet.
Det skriver över fastigheten från James Alexander Malcolm Mackenzie Fraser-
- till James Jacob Fraser Murray. Ägandet gick över 1745.
Vittnen är Murtagh Fitzgibbons Fraser and Claire Beauchamp...
Det är lite otydligt, men jag tror hon hette Fraser med.
Ja. Det tror jag hon gjorde.
- Och efter det? - Familjen Murray i flera generationer.
Jag tog en kopia, så den kan ni ta med er.
Tack.
En sista sak. Går det att göra en släktforskningssökning?
- Ja. I vilket namn? - Roger Mackenzie.
- Hur gick det på din dejt? - Det var ingen "dejt".
Du måste erkänna att han är både stilig och intelligent.
- Och han har fin kroppsbyggnad. - Vem använder ens det ordet?
Sluta nu.
- Och så hans djupblåa ögon. - Du kanske ska bli ihop med honom.
- Vart åkte ni? - Fort William. Har du varit där?
En gång. Jag tyckte inte om det.
- Vad gjorde du idag? - Vandrade runt i byn.
- Till ställen du och pappa besökt? - Vissa av dem.
Saknar du honom?
Självklart.
Ibland verkar det inte som om du gör det.
Eller att du ens älskade honom.
Vilken sak att säga!
Gjorde du det? Älskade honom?
Det gjorde jag.
Förstå att det här vore ett överlagt mord.
För att förhindra en slakt.
Att döda prinsen är ett liv för att rädda tusentals.
Jamie, lord George begär att ni kommer till östra diket.
Med en gång. Mannarna bildar linje.
Vi skulle behöva göra det fort.
Jag kan lägga det i hans te nu och ge honom det.
Din otacksamme oäkting.
Din vidriga horande häxa.
När jag träffat curatorn kan vi börja gräva fram pastorns dagböcker.
- Klarar du dig? - Visst. Jag hänger här.
Och vi kan inte längre tillåta att deras vision styr vår.
När Skottland anslöts till England var det början på slutet för oss.
Vi förlorade mer än vår självständighet.
Vi förlorade vår anda.
Regeringen i Westminster, bankirerna i centrum, tidningarna i Fleet Street...
De har stulit våra pengar, våra röster-
-och vår framtid.
Var är de gamla ledarna som visste hur man tog hand som sitt folk?
De legendariska kungarna: Arthur av Wales-
- Rickard Lejonhjärta, prins Charles Edward Stuart...
Vår käre prins. Vi känner alla till slaget vid Culloden.
Men tänk er hur annorlunda Skottland hade varit idag-
-om vi hade vunnit.
Var är vår älskade prins Charlie idag?
Jag är den älskade prins Charlie.
Ni är den älskade prins Charlie!
Vi är den älskade prins Charlie!
Skottland! Skottland! Skottland!
Bra tal, men var det inte skotske Jakob VI som förenade länderna?
Och hans skotska barnbarn, drottning Anne, som skrev på dokumenten?
Jo, men Anne uppfostrades anglikanskt, under Westminsters inflytande.
Prins Karl och hans far kung Jakob ville riva upp det.
- Bytte de inte en kung mot en annan? - Karl var katolik och skotte.
Till skillnad från tyske Georg och familjen Hanover var han oss lojal.
Kanske det.
- Ni är amerikan. Studerar ni här? - Brianna Randall, bara på besök.
Varför är ni här?
Jag läser historia, och tycker om att se historia skapas.
- Roger Wakefield. - Gillian Edgars.
Vi ska ha en stor demonstration till i närheten lite senare.
Vi kommer att skapa historia. Adjö.
Det var en ståtlig typ.
Så lång var han inte i verkligheten.
Han kunde ha blivit något. Han hade namnet, något att slåss för-
- och stöd av goda män som var villiga att offra sitt liv för honom.
De har gjort hjälte av en dåre.
Vad är det inuti den där?
Jag vet inte. Kanske en trollslända?
- Dougal, det är inte som du tror. - Inte?
Det jag tror är att den där kvinnan ville få dig att begå ett ont mord.
- Mord på din prins. - Nej.
Du håller tyst!
- Jag visste att du var en förrädare. - Lugn nu.
Du vet, Jamie... Man lägger sin tillit till någon.
Man ger sig till dem i både hjärta och själ.
Och att du sedan planerar att mörda vår älskade prins...
- Nej, Dougal... - Jesus Kristus...
Jag skulle hellre bli hängd och styckad... Åh, Jamie...
Du har förrått oss, allesammans, ditt folk.
Och vad värre är, så har du förrått själva Skottland.
Och du är ingenting förutom en lögnaktig slyna.
Du leder en man till fördärv via kuken, med klorna i hans pung.
Tala inte illa om min fru, ens i din vrede.
Vrede?
Vrede? Nej, det du har gjort mig går bortom vrede.
Du är trött, Dougal. Frusen och hungrig.
Gå härifrån, nu!
Claire!
Kom, så dödar jag dig fort, för din mors skull
Dougal, vi kan prata om saken.
Ligg kvar!
Jag beklagar, morbror.
- Hur länge sen var det nån var här? - Väldigt länge, antar jag.
Är det här hans dagböcker?
Ja, om han skrev nåt om vad som hände 1948 borde vi kunna hitta det.
- Vad var det? - En råtta, förmodligen.
Här, använd den.
- Då slipper du bli överraskad. - Det är redan för sent.
- Föredrar du en råttsatir? - Vad då?
En råttsatir, en gammal skotsk sedvänja.
Hade man råttor i huset kunde man sjunga bort dem.
Man berättade hur mycket mer mat det fanns på andra ställen.
Skojar du, eller?
Ni råttor är för många Om ni vill äta mycket
Så måste ni gå
Gå, fyll era magar Här finns bara stövlar att gnaga
Försvinn, råttor, försvinn!
- Det där hittade du på. - Självklart.
Varje bra råttsatir måste vara... egen.
Ja, efter det framträdandet är nog alla råttor långt borta.
Randall!
Det kallar jag en familjeklenod.
Ett officersförordnandebrev undertecknat av kung Georg II.
Från 1735...
Jonathan Wolverton Randall, jag minns att pappa nämnde honom.
Han är en av våra anfäder.
Här är ett brev från din far.
Pastorn forskade om kaptenen. Min far bad honom lägga ned projektet.
- Han är inte den jag trodde. - Underligt.
Vi tar med lådorna till biblioteket.
Herregud... Jesus Kristus...
Jag kunde offra mitt enda öga för att inte ha sett detta.
- Men jag har sett det. - Ja, det har du.
Vänta. Jag ber dig om en ynnest.
Ge mig två timmar. Det är saker jag måste ordna.
Förstår du?
- Och sedan? - Återvänder jag och står till svars.
Jag ger dig mitt ord. Ge mig två timmar innan du säger något.
Till minne av den vänskap vi en gång hade.
Som du nu har mördat, precis som du mördat min hövding.
Du får två timmar.
Sedan fördömer jag din själ till Helvetets eldar.
Ni kan se vad öppet, platt och sumpigt det är.
Skottarna saknade helt skydd och anföll mot musköter och kanoner.
Det gick väldigt fort och var väldigt blodigt.
Culloden var i princip slutet för klanväldet.
Slutet för det högländska livet.
Är ni en Fraser?
Ja. Det är jag.
Jag svor att aldrig sätta min fot på denna avskyvärda plats.
Men nu är jag här. Och du med.
Eller dina benknotor, i alla fall.
Jag tänker inte gråta. För det hade inte du velat.
Och dessutom...
..så har jag goda nyheter.
Du har en dotter. Brianna.
Döpt efter din far. Precis som jag lovade.
Jamie, jag... var arg på dig.
Så väldigt länge.
Du tvingade mig att leva ett liv jag inte ville leva.
Men du hade rätt, förbanne dig.
Brianna var trygg.
Och älskad, och hade en bra uppväxt.
Men ibland, när hon vänder sig om-
- eller ljuset spelar i hennes röda hår...
Eller när jag ser henne le i sömnen.
Då blir jag andlös.
För jag ser dig.
Hon föddes kvart över sju, en regnig Bostonmorgon.
Det var allt.
Allt jag minns. Ser du? Inga tårar.
Det trodde du väl inte att jag skulle klara?
Den där dagen vid Craigh na Dun...
Vi sa många saker, men det var en sak jag inte sa.
Jag kunde inte.
Jag har inte gjort det på tjugo år.
Men nu är jag här.
Och nu är det dags.
Farväl, Jamie Fraser.
Min älskade.
Vila nu, soldat.
"Kidnappad av älvor?"
"Claire Randall, historikern Frank Randalls fru"
"Semester i Inverness. Bil hittad. Polisen misstänkte mord."
- Men hon dök upp igen. - Tre år senare!
"Hittad klädd i trasor, desorienterad, osammanhängande..."
Där har du händelsen.
Det kanske står mer i pastorns dagbok.
Ska du göra det här? Du kanske inte tycker om det du hittar.
Jag vill veta sanningen, vad som än händer.
Där är du, ju. Vill du ha te?
Det jag vill är att få veta vad du gjort de senaste två dagarna.
- Jag har ju sagt det. - Vandrat i byn, ja. Var det allt?
- Vad är det frågan om, Bree? - Träffade du honom?
- Vem då? - Min far.
- Träffade du min far? - Vad är det för fråga?
Inte pappa, han är ju död. Jag menar min far.
Mannen som du hade en affär med i tre års tid.
Bree...
- Det är komplicerat. - Det är faktiskt rätt enkelt.
Enligt tidningarna dök du mirakulöst upp igen i april 1948.
Jag föddes i november 1948.
Jag har räknat på det, och du var i tredje månaden när du återvände.
Bree, jag hittade en sak till bland pastorns brev.
Jag vet inte vad det betyder, men...
- Jaha. Ursäkta, ni ska få... - Nej, stanna.
Det är ju ditt hem, och du har inte ljugit för nån.
- Vi borde nog tala i enrum. - Han är min vän. Han stannar.
Då så.
Jag tycker att du borde sitta ned.
Ja, det fanns en annan man.
Och jag älskade honom väldigt mycket.
Och, ja...
Han var din riktiga far.
Du ljög. Du har ljugit för mig i hela mitt liv.
- Frank vill inte att du skulle få veta. - Våga inte skylla på honom!
Han ville uppfostra dig som sitt eget barn, och jag gick med på det.
Det var därför vi flyttade till USA. För att lämna allt detta bakom oss.
Tills du fick en ursäkt för att besöka Skottland.
Är det därför vi är här, så att jag ska överraskas av min riktiga far?
Nej.
Det är ändå inte möjligt.
För att han inte är intresserad av att träffa sin dotter?
För att han är död. Jag lovade Frank att inte berätta om honom för dig.
Så i tjugo års tid har jag...
aldrig yppat hans namn.
Men nu vet du, och jag måste berätta för dig om honom.
Om din riktige far.
Jamie Fraser.
Jag vill inte veta något om honom, inte en enda detalj.
Bree. Brianna, du sa att du vill veta sanningen, vad som än händer.
Här har du den.
Det allra viktigaste...
är att Jamie älskade dig, väldigt mycket.
Trots att han aldrig träffade dig, så älskade han dig med hela sitt hjärta.
Och han hade uppfostrat dig...
Om det inte varit för...
Om det inte varit för slaget vid Culloden.
Jag har dödat Dougal Mackenzie
Jaha. Jag är mest förvånad över att det inte hände förr.
Vad gör vi nu?
- Vad är det? - En överföring av mark.
Så att James Jacob Fraser Murray får Lallybroch.
- Du lämnar över den till din systerson. - Ja, så Lallybroch hålls inom släkten.
Skyddad från kungen. Jenny och Ian rår över den tills lille Jamie blir äldre.
- Datumet är förra året. - Ja, innan jag blev förrädare.
- Jag behöver bara två vittnen. - Hämta bläck och penna till din herre.
- Ska jag ta den till Jenny? - Nej, låt Fergus göra det.
- Jag, mäster? - Ja, du ska rida till Lallybroch.
Rid med en gång.
Det här måste nå madame Murray, det är värt mer än mitt liv.
- Jag vägrar lämna er. - Du måste.
Inte bara för dokumentet, men någon måste minnas vad som skett här.
Förstår du?
- Jag kommer inte att svika er. - Det vet jag.
Hur länge har du planerat den här historien?
Jag vet att det måste låta vansinnigt.
Trodde du verkligen att jag skulle gå på den här sagan?
Tror du att jag fortfarande är fem år gammal?
- Det är ingen saga, Bree. - Mannen som uppfostrade mig i 20 år...
är inte min far, utan min riktiga far är en lång, rödhårig kille i kilt-
- från 1700-talet? Vad är det för fel på dig?
Lyssna på mig. Frank var din far på alla de sätt som räknas.
Utom ett.
Han skapade inte dig.
Det var Jamie och jag som gjorde det.
Du är så lik honom. Ditt hår, din gester...
- Han hade älskat och uppfostrat dig... - Om det inte var för slaget i Culloden!
- Herregud, sluta nu! - Det är sant. Här.
Se på det här. Här.
Överlåtelsen av Lallybroch. Claire Beauchamp Fraser.
- Mitt flicknamn, min namnteckning. - Erkänn, bara!
Du låg med nån annan när du var gift med pappa, som en uttråkad hemmafru.
Jag var inte uttråkad, och det jag hade med Jamie var mer än ett ligg!
Han var mitt livs kärlek!
Varför gör du det här?
Bree, jag...
Jag gör det här för att det är sanningen.
Bara två människor vet vad sanningen är.
Och en av dem är död.
Synd att det inte var du.
Stanna bara för att sova, och göm dig om du gör det.
Du är en soldat nu, mon fils. Jag älskar dig som en son.
Som vår egen son.
- Det betyder ingenting. - Jag vet inte vad det betyder.
- Pastorn tyckte det var viktigt. - Hon är galen. Det är det enda.
Bli inte arg på mig nu, men det där dokumentet såg ut att vara äkta.
Så nån kvinna på 1700-talet hade samma namn som hon.
Hon fantiserar bara att det var hennes liv.
Eller tänk om det finns nån sanning i det hon säger.
- Nu blir jag snart arg på dig. - Du sa att du aldrig kom din mor nära.
Att hon levde i en annan värld. Hon kanske försöker visa dig den världen.
Så du tror på att hon reste 200 år tillbaka i tiden?
- Genom en sten? - Vad jag tror spelar ingen roll.
Hon tror på det.
Jag säger bara att vi kanske inte ska avfärda allt.
Jag tycker att vi dricker mer istället.
Jag hade varit omringad av spöken sedan jag kom hit.
Det gick inte att ta fel på ansiktet: Geillis Duncan.
Hon hade berättat för mig vilket år hon kom via stenarna: 1968.
Det här var inget spöke. Geillis var här, om än något yngre.
Hej, jag söker Gillian Edgars. Bor hon här?
Ja. Varför söker ni henne?
Jag är en gammal vän, Claire Randall.
- Ni måste vara... - Greg, hennes make.
Jag åker härifrån snart. Vet ni var hon kan vara? Jag vill gärna träffa henne.
Hon är säkert med sina "rosor", men jag vet inget mer.
Slàinte.
Rosorna? Skottlands vita rosor?
Ja. Jädra nationalister.
Hon är nere på institutet dygnet runt-
- och gör av med mina pengar på kurser i vad de kallar "folklore".
Hon har fyllt miljoner anteckningsblock.
Varför inte lära sig skriva maskin, skaffa ett jobb om hon har tråkigt?
Det var det jag sa till henne.
Så hon stack. Det var flera veckor sen.
Så hon har varit borta i flera veckor?
Ja, det var det jag sa.
Om ni får tag på Gilly, säg åt henne att komma hem.
- Hälsa att jag älskar henne. - Självklart.
- Puben har funnits sedan 1820... - Gillian, hej!
- Ni missade en bra demonstration. - Tråkigt att vi gjorde det.
- Roger och jag tar oss en whiskey. - Ja, det har varit en... knepig dag.
- Min mamma är tokig. - Vilket alla döttrar tycker.
Kanske vi ses vid nästa demonstration.
Tyvärr ska jag iväg ikväll för att...
hjälpa min sak. Men sluta aldrig ställa de svåra frågorna.
Det är så världen förändras.
I timtal försökte jag tolka Geillis invecklade anteckningar.
De innehöll formler om tidsresandets konst.
Till skillnad från mig hade Geillis förberett sig inför sin resa.
Det chockade mig att hon ansåg att en tidsresa krävde ett människooffer-
- och ädelstenar för skydd och vägledning.
Det verkade som om Geillis tänkt resa genom Craigh na Dun snart.
Tyvärr visste jag hur resan skulle sluta:
Med Geillis bränd på bål i Cranesmuir.
Jag var tvungen att försöka hindra henne.
Samla alla Frasers från Lallybroch och ta dem härifrån.
Det kommer att vara kaos på heden med soldater och hästar.
Ingen kommer hindra dig med britterna i sikte och slaget förestående.
Säg att ordern kommer från mig, så följer de dig.
Led dem från slaget, och skicka dem mot Lallybroch och hem.
- Är du säker? - Ja.
Den här striden är redan över, hur rättfärdig den än må vara.
Vi har gjort vad vi kan, och nu är det slut.
Mina släktingar ska inte dö i onödan.
Och vad ska du göra?
Jag ska föra Claire i säkerhet.
Sen återvänder jag.
Tillbaka till Culloden och slåss tills det är över.
Jag leder dina män i säkerhet och till vägen hem.
Men när du återvänder, så är jag här för att slåss på din sida.
Nej. Nej, som jag sa så ska du inte dö i onödan.
Det kommer jag inte göra.
Jag kommer att dö med dig.
Jag vill inte bråka.
Vi kan vara överens om att jag har en far som...
inte är pappa. Jag vill inte diskutera din tidsresefantasi.
Men jag vill veta mer om denna Jamie Fraser.
- Berätta om honom. - Självklart.
Ja...
Han var lång och hade rött hår precis som ditt.
Hans far hette Brian, och det är därifrån ditt namn kommer.
Han talade franska, älskade att spela schack, och hade en syster.
Jenny, din faster.
Det skulle ta för lång tid att berätta allt om honom.
Men jag lovar att göra det.
Idag besökte jag hans grav på Culloden Moor.
- Och här tappar du mig... - Jag ville inte bli kär.
Jag kämpade faktiskt emot.
Men jag kunde inte förneka vad jag kände för honom.
Jag försökte... men det gick inte.
Det var det mäktigaste jag någonsin har känt i hela mitt liv.
- Hur mår hon? - Vi pratar med varann, i alla fall.
Avsevärt bättre än att skrika.
- Känner du Gillian Edgars? - Inte direkt. Hon gav Brianna...
- Har Brianna träffat henne? - Ja. Gillian är toppen.
Hon är lite väl tokigt nationalistisk, men jag gillade henne.
- Vet du var hon är nu? - Nej. Hurså?
- Jag måste hitta henne. Det är viktigt. - Vi såg henne just på puben.
Hon skulle åka iväg ikväll. Åka nånvart för att hjälpa hennes sak.
- Hon ska genom stenarna... - Inget mer sånt snack.
Gillian Edgars är Geillis Duncan från häxrättegången.
Hon räddade mitt liv. Kan jag hindra henne, kanske jag kan rädda hennes.
- Fast det kan jag ju inte. - Varför inte?
- På grund av dig? - Mig?
När du berättade att du var en Mackenzie-
-så undersökte jag din släkts historia.
Tio generationer tillbaka var dina anfäder William och Sarah Mackenzie.
De kunde inte få barn, så de fick ett adoptivbarn.
Det barnet var Dougal Mackenzies och Geillis Duncans.
Så mina förfäder är hövdingen du talade om, och häxan?
- Dra inte in Roger i det här. - Även han har rätt att veta vem han är.
Om det är sant, så måste vi ju stoppa henne.
- Annars kommer hon brännas på bål. - Skojar du?
Och om hon inte åker tillbaka, träffar Dougal och får barnet?
- Då kanske du aldrig föds. - Jag är ju här. Jag lär inte dunsta.
Jag vet inte hur det här fungerar.
- Roger, du tror väl inte på det här? - Jag vet inte.
Men för säkerhets skull borde vi hitta och varna henne.
Ja, jag kan varna henne att hålla låg profil i det förflutna.
Ser du vad som händer här? Du understödjer hennes fantasier.
- Brianna! - Det kanske jag gör...
- Men hon kan konfronteras med det nu. - Vad då?
Gillian. Se vad hon säger om allt detta.
Och om Gillian är lika galen med?
Om hon tror att man kan gå bakåt i tiden genom sten?
Då kanske vi får se henne slå huvudet i ett granitblock.
Det ger oss hur som helst en chans att få slut på det här.
- Okej. - Jag hämtar nycklarna.
- Vart ska vi? - Jag kommer inte undan.
Men jag kan rädda dig, så det ska jag göra.
- Vi kan åka härifrån, segla nånvart nu. - Landet är i uppror, hamnarna stängda.
Jag är inte rädd att dö. En kula eller ett svärd är bättre än en snara-
- eller Mackenzieklanens vrede. Jag är redan död, och väljer slagfältet.
- Då stannar jag med dig. - Nej, det gör du inte.
Om jag hade bränts på bål med Geillis, hade du lämnat mig då?
Lämnat dig? Jag hade följt dig till helvetet och ännu längre.
Men jag var inte gravid med ditt barn.
Det kan du inte veta om. Det är för tidigt.
Du har inte varit en dag sen i din cykel sedan du tog mig till din säng.
Men nu har det gått två månader.
Mitt i detta krig så har du ändå varit uppmärksam på det?
Hur länge har du vetat?
- Inte länge. - Det här barnet...
Det är det enda som kommer finnas kvar av mig.
Nu måste vi röra på oss. Snälla Claire.
- Nej, jag kan inte lämna dig. - Du hörde mig ge Rupert ett löfte.
Du lovade mig att rädd Randalls liv.
Du lovade mig att om detta hände, så skulle du återvända hem.
- Men du är mitt hem. - Och du mitt.
Men detta hem är förlorat.
Så nu måste du och barnet till en säker plats.
Till en man som kan ta hand om er.
- Nej! Nej, jag... - Claire, vi har inte tid!
Det är hennes makes bil.
Hitåt, kom.
- Vad är det för lukt? - Det luktar grillat.
Geillis, nej!
- Vart tog hon vägen? - Herregud, hon gick genom stenen.
- Rätt igenom. Hör du surrandet? - Ja.
Ljudet ökar.
- Herregud... - Roger, hämta hjälp!
Hur ska jag förklara det här?
Hur kan jag återvända?
Till Frank...
Det lämnar jag åt dig.
Berätta vad du vill för honom om mig, om oss.
Han vill säkert inte höra om det, men om han vill det...
säg att jag är tacksam.
Att jag litar på honom.
Säg att jag hatar honom ända in i märgen.
Surrandet... Det är så högt.
Jag är inte redo, Jamie. Följ med mig.
- Följ med mig genom stenarna. - Jag kan inte.
Du kan försöka. Du hör väl surrandet?
Jag hör ingenting, Claire.
Men även om jag kunde gå genom stenarna...
så är det inte min plats.
Culloden Moor är mitt öde.
Men jag hittar dig. Jag lovar.
Om jag så ska tillbringa 200 år i skärselden.
Tvåhundra år utan dig... Då är det mitt straff.
Det har jag förtjänat för mina brott. Lögner, mord, stölder och förräderi.
Och svek.
Men när jag står inför Gud har jag en sak att säga-
-för att väga upp allt annat.
"Herre... du gav mig en värdefull kvinna."
"Och jag älskade henne väl."
Det har börjat.
Vår bröllopsgåva från Hugh Munro.
Bär den på dig.
Blod av mitt blod...
- Ben av mitt ben... - Så länge vi bägge lever.
Den här tillhörde min far.
Ge den till barnet, när han är når rätt ålder.
Jag ska döpa honom till Brian, efter din far.
Jag älskar dig.
Och jag dig.
Farväl, Claire.
- Så det är sant. Allt det du sagt. - Ja.
- Är det hennes make? - Jag tror det.
Så nån måste dö för att man ska färdas genom stenarna?
Geillis antog det, men ingen dog när jag färdades.
Vänta, var det här den sista plats där du såg min far?
Ja.
Jag tror dig. Jag förstår det inte, men...
Jag tror dig. Inga fler lögner.
Från och med nu, bara sanning oss emellan.
Du är så lik din far. Ja.
Bara sanningen från och med nu.
Jag ringde polisen. Anonymt, såklart.
Vem vet när de hinner hit?
Roger, berätta vad du hittat.
Efterforskningar pastorn gjorde på din make Franks begäran.
Jag vet inte om han skickade det till Boston.
Vad står det?
Efter slaget vid Culloden gömde sig några sårade jakobiner i ett hus.
Efter två dagar avrättades de, men...
En av dem, en Fraser från Lovats regemente, lyckades fly.
- Många Fraser deltog i slaget. - Men...
Bara fem officerare, och fyra av dem nämns på en minnestavla i Beauly.
Så vi vet att de avrättades.
Vem var den femte?
James Fraser.
Min far.
Jamie...
Han dog inte vid Culloden.
Han hade tänkt dö där, men gjorde inte det.
Han överlevde.
Han överlevde!
Om det är sant...
så måste jag återvända.