Це вони!
Приготуватися.
Прибуває ще двоє в'язнів!
Готуйсь до стикування!
По місцях!
Обережно!
Ворота закріплено!
В'язень пішов!
Прекрасно. Ще один співкамерник.
Не ображайся. Ти милий.
Ми тобі все покажемо, обживешся.
У цьому відрі замерзає наша сеча. А ще…
Власне, це все.
Як тебе звуть, дівко?
Це Хольґа. Я — Едґін. А ти?
Я сидів у багатьох камерах. Але ніколи не ділив їх із жінками.
Думаю, мені сподобається.
Маю попередити,
Хольґа не любить, коли їй заважають їсти картоплю.
-Для неї це подія дня. -Замовкни!
Без питань. Продовжуй.
Соромишся, га?
При ближчому знайомстві я не такий уже й поганий.
Не треба так.
Нам обом дуже сподобається…
Пальці не в'язатиму — нехай будуть рукавиці.
Кого я хочу вразити?
Ні діаманти, ні любов богів
Нам не замінять соку виноградної лози
Усі разом ми п'ємо й співаємо
Кухлі берімо й пиймо увесь день
Припинити співи!
Так точно, Тобіасе.
Завтра Рада Відпустителів.
Не сподівайся марно, Еде.
Ти про що?
Цього разу в Раді буде Джарнатан. Він Ааракокра.
Тільки він нас і звільнить.
Не буде цього.
Я тобі так скажу: сьогодні ти востаннє колеш кригу.
Владою Альянсу Лордів
Рада Відпустителів зараз розгляне справу
Едґіна Дарвіса та Хольґи Кілґор.
Це їхній другий рік ув'язнення за злочини
крадіжки у великих розмірах та шахрайства.
Рада повинна визначити, чи підлягаєте ви помилуванню.
Вам слово.
Дякую, Канцлере Андертон, шановні члени Ради.
Перш ніж почну, зауважу, що Канцлера Джарнатана немає.
Почекаємо його?
Канцлера Джарнатана затримала буря. Починайте.
Ясно. Просто я…
Ми дуже б хотіли його присутності.
Або кажіть, або відмовтеся від промови.
Чудово.
Спочатку змалюю вам контекст.
Ви здивуєтеся, але я не завжди був злодієм.
Багато років тому я приєднався до фракції Арфістів ―
мережі шпигунів, які присягнули боротися з тиранією,
захищати пригноблених і не просити нічого взамін.
Моя дружина Зія підтримала моє рішення, хоч і розуміла всі ризики.
Удень я підслуховував розмови найманців,
зупиняв бандитів…
і навіть карав Червоних Чарівників Тея.
А ввечері приходив додому, до люблячої дружини й доньки Кіри.
Скажу чесно, інколи я ставив під сумнів
частину клятви про «нічого не просити взамін».
Але дружина казала:
«Не треба давати нам усе, дай нам лише себе».
То де Джарнатан?
Він скоро буде? Я можу зачекати.
Ви чули, що ми сказали?
Точно, буря. Просто, наскільки я знаю Джарнатана,
він мою історію дуже добре сприйме.
І я б не хотів ще рік чекати, щоб прийти сюди й…
Продовжуйте.
Звичайно. Що ж.
Арфісти неуникно наживають собі ворогів.
Іноді вороги приходять у пошуках помсти.
Жоден жрець не може зцілити рани від клинка Червоного Чарівника.
Оживити її було неможливо.
Разом із Зією померла моя відданість клятві.
Вибачте, просто це важко згадувати…
коли немає Джарнатана.
Знову за своє?
Він пропустив найважливішу частину!
Як мене судити, не знаючи мотивації?
Ми цілком можемо вирішити вашу долю без Джарнатана.
-Закінчуй. -Добре. Де я зупинився?
Увечері я приходив до своєї люблячої дружини й доньки Кіри.
Задалеко. Не тягни час!
Точно, вибачте. Широкі мазки.
Наступні кілька місяців були ганебними.
Тоді я й зустрів Хольґу.
Їй стало мене шкода.
Ну, їй стало шкода дитину.
Хользі до кепського життя було не звикати.
Багато років тому її вигнали з племені,
бо вона покохала чужинця.
Ми швидко стали як брат із сестрою.
Наші стосунки будувалися на довірі та взаємоповазі.
У нас не було грошей чи чесного способу їх заробити,
тож замість чесного ми вирішили знайти інший.
Це п'янке відчуття,
що від того, чого ти завжди хотів,
тебе відділяє тонесенька шибка.
Вас може здивувати, що ми коїли свої злочини,
а вдома чекало дитя.
Ми не лишали її вдома.
Швидше, біжімо!
Кіра була не єдиною новобранкою. Ще були Саймон, так собі чаклун,
і шахрай на ім'я Фордж, який підштовхував нас до більших справ.
Невдовзі ми стали командою.
Так, ми були злодіями, але я намагався утримувати певні стандарти.
Ми нікого не калічили.
І крали лише в тих, хто це найменше відчув би.
Та все змінилося, коли ми зустріли чарівницю Софіну.
Ми про неї мало що знали.
Та вона хотіла, щоб ми разом пограбували Коріннський Форт.
Це фортеця Арфістів. Чули про таку?
Джарнатан точно чув.
Форт був повен безцінних скарбів, відібраних у злочинців,
і лише Арфісти мали доступ до скарбниці.
Тому Софіна й прийшла до нас.
Спершу я відмовився. Це було надто ницо.
Та Фордж сказав, що серед реліквій Коріннського Форту
була Скрижаль пробудження,
здатна повернути до життя одного небіжчика.
Навіть якщо того вбив клинок Червоного Чарівника.
Мабуть, розумієте, про що я.
-Чому мене не берете? -Вибач, Кіро, це небезпечно.
То не йдіть.
У нас є все, що треба.
Не все. Але це остання справа.
Довірся мені.
Вище носа, мала. Ми миттю.
Я їй не сказав про скрижаль. Невдача її б убила.
І, зрештою,
ми таки пролетіли.
Ще трохи, кохана.
Вламувачі!
Он вони!
Ми нікого не кривдимо.
Вона опинилася у Часоспині! Відбий, Саймоне!
Не можу. Софіна надто могутня!
Візьми скрижаль. Бережи Кіру.
Даю слово.
Насправді, навіть якщо Рада засудить мене ще до двох років
або навіть до двадцяти,
цього буде недостатньо, щоб покарати мене за найбільший злочин…
крадіжку батька в моєї доньки.
Але знайте, якщо ви мене випустите,
я все життя присвячу спокутуванню цього гріха.
Додаси ще щось?
Я пас.
Перш ніж оголосите рішення, благаю вас зачекати на…
-Джарнатан! -Вибачте.
Знав би ти, який я радий тебе бачити!
-Хольґо, давай! -Охороно!
Відпустіть мене, шановний!
Вона кидається картоплею!
Джарнатане!
Ми ж дали помилування!
Лети, пташко!
Ще дихає.
Я ж казав, що він нас витягне!
ПІДЗЕМЕЛЛЯ І ДРАКОНИ ЧЕСТЬ ЗЛОДІЇВ
Є щось від Кіри?
Тут давно нікого немає.
Куди Фордж міг її забрати?
Не міг він поїхати з Берега Мечів. Фордж любить міста.
Ви з дружиною бажаєте вечеряти?
-Що? Ні. -Я з оцим?
-Із такими губами? -Гидота. Принесіть випити.
Візьмемо човен до Брами Болдера,
а звідти — на північ.
А поки шукатимемо Форджа, я завітаю до Марламіна.
Точно хочеш через це проходити?
-Що, як він не схоче з тобою говорити? -Начхати, що він хоче.
-Ясно. -Пора з цим скінчити.
У листі він написав, що він тобі не чоловік.
Хіба це не кінець?
-Тобі не зрозуміти. -Це точно.
Я не розумію.
Це що…
Сучий син.
Фордж ― лорд Невервінтера.
Як цьому клоуну таке вдалося?
Усе одно. Головне, що в нього Кіра.
Ходімо.
Дякуємо, друже. А що з моїми губами?
-Завеликі для твого лиця. -Що?
Іншим подобається.
Ніколи не бачив тут стільки людей.
Мабуть, прийшли на Полуденні ігри.
Тато мене водив на останні, перш ніж їх прикрили.
Хтось переміг?
Один учасник дійшов до фінального раунду,
але чудовисько перекусило його навпіл, тож…
ні.
Добре, що Фордж не втратив свою скромність.
-Скільки часу минуло? -Два роки.
Ні, скільки ми вже тут сидимо?
Тату.
Хольґа?
Кіра.
-Я так за тобою скучила. -Привіт, Жучок.
-Ходи сюди. -Привіт.
Я про тебе щодня думав.
Це я тобі зробив.
-Що це? -Рукавиці!
Дякую.
У тебе все добре?
Дядько Фордж дуже добрий до мене.
«Дядько» Фордж?
Ходімо. Він хоче вас бачити.
Досі ношу кулон, що ти подарувала, Хольґо.
Із його допомогою я іноді крадуся замком.
-Так дивно, що ви тут. -Слухай, Кіро.
Я хочу, щоб ти знала, що мені шкода, що все так склалося.
Я ризикнув.
Та ризик не виправдався.
Чому ти сердишся на мене?
Бо ти поводишся, наче це не твоя провина.
Ось вони!
Старі друзі.
Яка чудесна несподіванка. Йди до мене.
Це що, сивина пробивається?
Мені подобається.
Як у негідника, але мудрого.
Ти схожий на… На кого ж ти схожий?
На начитаного рибалку з таємницями.
І Хольґа.
Я знаю, ти не любиш обійми.
Але від моїх не втечеш. Так?
Останні роки, напевно, були жахливими, але я думав,
що ви просидите довше.
Нас… випустили достроково.
-За хорошу поведінку. -Саме так.
Ясно.
Ласкаво просимо. З поверненням.
Яке ж гаряче, чорт забирай.
Знову.
Кіро, треба поговорити з прислугою на кухні,
бо такою гарячою їжу подавати не треба.
Так, чай гарячий. Як же ти став лордом Невервінтера?
Так.
Перш ніж вас посадили до в'язниці, ти доручив мені догляд за Кірою.
Спершу я не переймався.
Але якоїсь миті я подивився їй у вічі
й зненацька зрозумів, що маю стати кращим.
Я, звичайно ж, не міг віддати награбоване добро,
і як Лорд Неверемберський захворів,
я скористався можливістю щось змінити.
А кампанію оплатив грошима з Коріннського Форту.
Але одне скажу ―
сам я би не впорався.
А ось і вона.
Ви ж пам'ятаєте Софіну.
-Ти досі з нею працюєш? -Через неї нас упіймали.
Це неправда. Без неї піймали б нас усіх.
Відтоді вона стала…
моєю головною радницею.
Вибачте. Чай просто пекучий.
Софіно.
Зробиш ласку?
Авжеж.
Добре. Дякую.
Я не думав, що ти встромиш у чашку палець…
На потім лишу.
Якщо віддаси нам скрижаль, ми з Кірою й Хольґою підемо.
Звичайно, ти через це повернувся.
Не по мене. По Скрижаль багатства.
Багатства?
Ні, це Скрижаль пробудження.
Можеш повторити?
Тому я й погодився на пограбування.
Це він тобі сказав? Що я тебе кинув через скарби?
Я сказав правду. Вона має право знати.
Кіро, він тобі брехав.
Я хотів повернути твою маму.
Облиш, Еде. Я знаю, як ти хочеш прощення,
але нова брехня не поможе.
Ну ти й гад!
Ти прекрасно знаєш, чого він хотів.
Чому ж не сказав, якщо робив це заради мами?
Щоб ти не втратила її ще раз, якщо нам не вдасться.
Не дивно, що дівча не довіряє тобі.
Зрештою,
ти брешеш з тієї миті, як увійшов сюди, чи не так?
-Ви втекли? -Жучок, ми хотіли повернутися до тебе.
Кіро, присягаюся, я хотів забрати Скрижаль пробудження.
Я робив це заради мами, заради нас усіх. Повір мені.
Ти просив вірити тобі, коли кинув мене.
Зажди, Кіро!
-Кіро! -Дай їй час.
Вона роками ображалася на те, що ти не поряд.
А ти роками налаштовував її проти мене.
Це не так.
Ми рідко про тебе говорили.
-Дай йому те, по що він прийшов. -Скрижаль?
Навряд чи я поверну тобі її.
Чи твою доньку, якщо на те пішло.
Покидьок!
А тепер ви в підлозі.
Яка прикрість.
Софіна ― дуже могутня чарівниця.
Могли б уже й зрозуміти це, коли вона тоді вас схопила.
Ти хотів, щоб нас схопили.
Ні, я хотів, щоб схопили вас із Саймоном, але він якось утік.
Ми стільки років були разом, а ти нас обманув заради цієї відьми?
Ніколи не вір шахраєві.
Окрім цього…
Кіра дуже щаслива, і про неї добре піклуються.
Я полюбив її, як рідну.
Ніколи не розумів усіх принад батьківства, доки сам не став батьком.
Дитина поважає тебе,
дозволяє тобі формувати її на свій кшталт.
Ти наче бог!
Заждіть, то я бог і лорд. Чудово я влаштувався!
Блеквуде!
Достав їх назад у в'язницю. І не забудь забрати винагороду.
А я мушу йти.
Я чекаю на двох найбагатших людей з Брами Болдера і з Глибоководдя.
Обговоримо Полуденні ігри. Вони повернулися!
Це щось, еге ж?
Був щиро радий бачити вас обох.
Хольґо!
Убий їх обох.
-Треба її звідти витягти. -Витягнемо.
Та зараз треба подумати про власні шкури.
-Ти ж щось придумаєш, так? -Ну, точно не ти.
На коліна.
Гарне лезо.
Робота Ґелрина Фугаммера?
Ти звідки знаєш?
Гравіювання на руків'ї.
А що по вазі? Парирувати можна?
Це чорносталь.
-Дуже добре. -Тепер схиліть голови.
Стій!
А чим ти її чистиш?
Ти зараз голову втратиш.
А тебе це хвилює?
Якщо тобі не важко.
Кип'яченою лляною олією. Раз на місяць.
А треба раз на тиждень. Тому в тебе лезо іржавіє.
-Ну все, рубай. -Так, пора вже.
Схопити її!
Зупиніть її!
Тепер у нас перевага!
-Перш ніж іти з міста… -Знайдемо кип'ячену лляну олію.
Тук-тук.
Хотів переконатися, що все гаразд.
Я знала, що колись побачу його знову.
Сподівалася, все буде інакше.
Зрозумій,
утративши твою маму,
він втратив і частину себе.
Чому він збрехав про скрижаль?
Може, йому соромно, що він стільки віддав заради такої дрібниці.
Мені слід із ним поговорити.
Що?
Він пішов, дорогенька.
Я дав йому Скрижаль багатств…
і він пішов.
І Хольґа теж?
Мені шкода.
І я хочу, щоб ти знала, якщо його й не буде поряд,
то я буду завжди.
Я знаю.
Ти бачиш у мені добро
і я вже думаю, що воно в мені й справді є.
Можна вистрелити в її вікно стрілою з листом.
-А якщо влучимо в неї? -Це виправданий ризик.
Убивство моєї доньки стрілою?
Ні.
Навіть прочитавши листа, вона б не прийшла. Для неї…
Фордж ― це тато.
Нам треба пробратися в замок і забрати її.
Це божевілля, Еде.
Замок захищений краще, ніж Коріннський Форт.
Знадобиться команда.
Команда? Хто нам допоможе? Нам нічим платити.
А у Форджа є чим.
Він казав, на Полуденні ігри приїдуть багатії.
-У сховищі буде море грошей. -Так.
Не кажучи вже про скрижаль.
І Кіра дізнається, що…
Її кинули з важливої причини.
Я би сформулював інакше, але… так.
Кого візьмемо в команду?
Цікаво, Саймон ще в Трайборі?
Саймон ― жахливий чаклун.
Два роки минуло. Він точно навчився.
Цей фокус запалить будь-яку вечірку.
А як щодо цього? Любите запах свіжоскошеної трави?
Відчуваєте? Свіжоскошена трава.
Магія на рівні мого п'ятирічного сина.
А так він може?
Фу.
Нічого він не навчився.
Найцікавіше тут робиться не на сцені.
Дуже непросто стати трохи розмитим.
Дуже розмитим будь-хто може бути, а от трохи ―
це справжня магія.
Це що…
Він краде наш дріб'язок!
Це не те, що ви думаєте. Це частина виступу.
Брехун!
Хапайте його!
Закляття щита!
Це не закляття щита.
Кепський виступ.
Тобі кінець!
-Саймоне. -Хольґо!
-Вийдеш на біс? -Заберіть мене звідси.
Я знав, що Фордж козел.
Біля скарбниці Софіна хотіла мене вбити,
а він просто стояв поряд.
Кажуть, вона накликала хворобу на лорда,
щоб розчистити дорогу Форджеві.
Її магія вищого рівня.
Не прибідняйся. Ми бачили твій виступ.
Вразиш її фокусом зі свіжоскошеною травою.
Дуже смішно.
Я розумію ваше бажання врятувати Кіру,
й ідея скинути з трону Форджа мені подобається,
але грабувати замок ризиковано.
А грабувати публіку?
-Наскільки ти на мілині? -Я на дні.
Сьогодні я планував спати в театрі.
-Але зараз це було б нерозумно. -І?
Ми хоч знаємо, яка таємна магія захищає сховище?
-Дізнаємося! -Як?
Прослизнеш повз Замкову Варту?
Я? Ні.
Може, друїд із Дикою Подобою.
Вони можуть пройти непоміченими.
-У подобі миші або… -Оленя.
Так, оленя! Щоб змішатися з рештою оленів у замку.
Не дражнися.
Де ж нам знайти друїда?
Я знаю друїдесу. Дорік.
Вона надзвичайна.
Звучить романтично.
Для мене так воно й було.
А от їй моя низька самооцінка здалася непривабливою.
Не найкраща твоя риса.
Дякую.
Іменем Форджа Фіцвільяма,
цього в'язня засуджено до смерті через четвертування
за образи на адресу нашого володаря.
Смарагдовий Анклав ніколи не поступиться!
Справедливість не вбити!
За моєю командою.
-А твоя Дорік радикалка. -Готові?
Ні, це не Дорік.
Убийте її!
Ну ж бо!
Давайте!
Ось вона.
-Що це таке? -Сововедмідь.
-Далеко ще йти? -Майже на місці.
-Стій, де стоїш! -Стривай! Це я!
-Саймон. -Який Саймон?
Ой.
Саймон Омар.
Чаклун.
Я до тебе залицявся.
Ти сказала, що я нудний.
Що справа не в тому, що я роблю, а в мені самому.
-Так. -Так.
Що ти тут робиш?
-Нам потрібен олень. -Не потрібен.
Хочемо скинути Форджа Фіцвільяма.
Як ти тут оселилася?
Люди, які мене народили, вирішили, що дитя-тіфлінг їм не потрібне.
Мене прийняли лісові ельфи.
Тепер я їх захищаю.
То приєднуйся до нас.
Лише ти можеш пробратися в замок непоміченою
й сказати, що на нас чекає.
Як ви розумієте, я людям не довіряю.
Ви всі ненависні й егоїстичні.
А ти трішечки злюка.
Я лише наполовину людина.
Але ти поганий чаклун.
Саймон ― чудовий чаклун!
Він нащадок Елмінстера Омара.
Щоб досягти успіху, треба бути впевненим, що все вийде.
-Йому цього бракує. -Справедливо.
У Саймона немає мого розуму чи сили Хольґи,
але хлопчисько свою справу знає.
-Тому я його обрав. -І більше чаклунів ти не знаєш.
Хольґо, не заважай.
А ти яку роль у цьому відіграєш?
Я планувальник.
Я складаю плани.
Ти його вже склав, то навіщо ти нам тепер?
Якщо мій план провалиться, я складу новий план.
Вигадуєш провальні плани.
-Ні. -Ще на лютні грає.
Хольґо, це тут ні до чого. Повір, я незамінний.
Що ж,
жоден наш план зі скидання Форджа не спрацював.
Нам здався підозрілим його шлях до влади,
тож він оголосив нас ворогами.
Став нищити наші домівки
й страчувати наш народ.
Якщо не зупинити Форджа зараз,
нічого буде захищати.
Я це не заради грошей роблю.
А заради народу, який прийняв мене, коли інші викинули.
Тоді ми заберемо твою частку.
Я відчуваю твою нетерплячість.
Зас Там.
Але ти завжди була ученицею, на яку я найбільше покладався.
Зніми капюшон.
Не треба ховати від мене печаті.
Краще би з мене здерли шкіру,
ніж ще хоч годину провести з Форджем Фіцвільямом.
Він нестерпний.
Але без його «чарів» ми б так далеко не зайшли.
Живі вже достатньо осквернили цей світ.
Нехай тебе заспокоїть те, що твоя робота майже завершена.
Ось ти де!
Ще й без капюшона.
Краще все ж його вдягти.
Вас, Червоних Чарівників,
за межами Тея люблять не так сильно, як слід було б.
А скоро любитимуть значно менше.
Але я нізащо не дозволю собі говорити тобі, що робити.
Приїхали Колдвелл і Пірадост. Я хотів дати їм…
Жах, правда? Треба щось робити з цими стільцями.
Вони…
Як бачите, ми вжили всіх можливих заходів
для захисту майна, яке ви можете ставити,
а можете й не ставити, на Полуденних іграх.
Нові герси в кожному крилі замку.
Під час тривоги ніхто не зайде й не вийде.
А це…
сама скарбниця.
Моя головна радниця Софіна розповість детальніше.
Вона захищена Печаткою Морденкайнена.
Що ж…
можливо, не надто детально, але…
достатньо сказати, що це серйозне потужне закляття.
Дозвольте поцікавитися, чому ви відновили ігри?
Лорд Неверемберський вважав їх варварством.
Ми з Лордом Неверемберським різні.
Я люблю стояти на своїх двох, а він ― лежати без свідомості.
Ви жахлива людина.
Дозволяю собі пустощі.
Насправді ніщо так не об'єднує місто, як ігри.
І уряд не може відмовити людям у тому, чого вони жадають.
Або заборонити вам, заможним покидькам, на них наживатися.
Хто хоче випити?
Тихо!
Серед нас Дика Подоба.
Агов!
Стояти!
Не можу вхопити!
Отже, вона таки стала оленем.
Лише в кінці.
-Ти впевнена щодо Софіни? -Я бачила її знаки.
Недарма її Часоспин не знімався.
Фордж про все знав. Моя донька з Червоною Чарівницею.
Скарбниця захищена якоюсь печаткою «Морди Каїна».
Морденкайнена?
-Так, правильно. -Дуже шкода.
Що?
Крізь Печатку Морденкайнена не пройдемо.
-Вона непробивна. -А якщо магією?
Ну от, знову.
Усі чомусь думають, що будь-яке завдання можна вирішити магією.
Є межі. Це не казочка.
-Це реальний світ. -Отже, її не можна відкрити?
Я міг би, якби був одним з наймогутніших чаклунів світу.
Чи якби мав Шолом Роз'єднання.
Що?
Шолом, який знімає всі чари навколо себе.
Але все це марно.
Його давно втрачено. Це все.
Та ну.
У чому річ? Можна знайти той шолом.
На нього ще й треба було б налаштувавшись, а я в цьому профан.
Ти зможеш. Я це знаю.
-Скільки не кажи, це не так. -То ти це скажи.
-Я не можу. -Можеш.
-Не буду. -Скажи це.
-Ні! -Добре.
Залишмо це між нами. Не хочу псувати команді настрій.
Який настрій?
-Хольґа знає, де шолом. -Справді?
Моє плем'я билося за нього з Культом дракона при Евермурзі.
Можна їх спитати, де той шолом.
Битва була століття тому. Усі мертві.
То й що? Використай магію.
Він щойно виголосив промову, що магія не всесильна.
Власне, це я можу.
Оживити мерців?
Я не можу їх оживити,
але в мене є монета, яка дозволяє допитувати мерців,
і вони знову помирають.
-Гидота. -Так, це просто жахливо.
Це просто чудово.
Уперед, до Евермурз. Дякую за напої, Саймоне.
Що? Ні.
Розплатися магією.
Дика Подоба, напевно, заодно з колишніми поплічниками Форджа.
Можливо, Фордж працює проти нас?
Доки він отримує прибуток,
то не втручатиметься в справи Зас Тама.
Я знайду цих злодіїв.
Перш ніж підеш,
люди за нами дали їм утекти.
Зрозуміло.
Він теєць!
Еде.
Поглянь, де ми.
Марламін? Серйозно?
Нащо ти себе мучиш?
Я лише речі свої заберу.
Він пофарбував віконниці.
Гарно.
Хольґа!
Привіт, Марламіне.
-Це Марламін? -Так.
Ми всі здивувалися, коли вперше його побачили.
Я думав, тебе на довше посадили.
Я звідти втекла.
Стара добра Хольґа.
То чим ти тут займався?
Усе як завжди.
Доглядаю сад. Пишу книгу.
Бачу, ти зберіг ціпок, який я тобі подарувала.
Так.
Але можеш його забрати, якщо хочеш.
-Ґвінн не любить гуляти. -Ґвінн?
-Ти вдома, любчику? -Я тут.
Роздавила зграйку жаболюдей біля…
Привіт.
-А це хто така? -Ґвінн, це Хольґа.
Я багато про тебе чула.
Я б потисла руку, але…
Рада знайомству.
Надовго в місті?
Проїздом.
Треба поговорити з мерцями на півдні Несме.
Чудово.
Помиюся до вечері. Що у нас?
Я зав'ялив гуску й назбирав ягід.
Рада знайомству.
-І давно ви удвох… -Скоро вже рік.
Ти з нею щасливий?
Щасливіший, ніж зі мною?
Скажу так: вона чесно заробляє на життя.
Не напивається до нестями.
І з нею я не плачу до ранку,
думаючи, де вона.
Мені було боляче.
Я покинула своє плем'я, щоб бути з тобою.
А я хотів збудувати дім, у якому ти про це забудеш.
Але ти не змогла.
Ґвінн гарненька.
Ти це заслужив.
Дякую.
Коли ти пішла, я втратив свою родину.
Але мені пощастило знайти іншу.
І тобі я бажаю того ж.
Моя стара добра Хо-Хо.
Ми знищимо Форджа.
Я покажу Марламіну й Лосиному племені, кого вони втратили.
Ні діаманти, ні любов богів
Нам не замінять соку виноградної лози
Усі разом ми п'ємо й співаємо
Кухлі берімо й пиймо увесь день
-Раз-два! Брате мій -Раз-два! Брате мій
-Робота нікуди не втече -Робота нікуди не втече
-Ми бачили досить дурнів -Ми бачили досить дурнів
-Які ридають, а не п'ють -Які ридають, а не п'ють
-Раз-два! Брате мій -Раз-два! Брате мій
-Робота нікуди не втече -Робота нікуди не втече
-Ми бачили досить дурнів -Ми бачили досить дурнів
-Які ридають, а не п'ють -Які ридають, а не п'ють
Стільки з мого роду віддали життя в цій битві.
Я теж завжди хотіла полягти в такій самій священній землі.
Так.
У когось є лопата?
Що треба робити, Саймоне?
Треба прочитати закляття над монетою жерця.
Вона має бути десь тут. Ось!
Так. Коли мрець оживе, можемо поставити йому п'ять питань,
а тоді він знову помре, й оживити його буде неможливо.
Чому п'ять питань?
-Не знаю, такі правила. -Пальцем у небо.
-Можемо починати? -Так, звичайно.
Чудово.
Може, я неправильно кажу.
Я просто з несподіванки.
Почали.
Тебе вбили в битві при Евермурзі?
-Так. -Чудово!
Ну, не для тебе. Мені дуже шкода.
-Ще чотири питання, так? -Так.
Це було не тобі.
-Це рахується за питання? -Так.
Дідько.
-Кажи лише коли тебе питають, добре? -Так.
Нащо ти сказав «добре?» в кінці?
Я не казав.
Неймовірно. Де лопата?
Току Горґате.
Ти бачив Шолом Роз'єднання під час битви?
Ним володів мій вождь Стангард Ґрімвульф.
Добре.
І що Стангард із ним зробив?
Коли культисти подолали хребет, ми зрозуміли, що переважаємо їх числом.
Але наша перевага нічого не означала проти дракона Ракора.
Горґате!
Візьми це й біжи.
Сховай його від Ракора за будь-яку ціну!
Буде зроблено. Не хвилюйтеся.
Це останнє, що я пам'ятаю.
Що ж…
Дякую за допомогу.
Шукаймо Стангарда Ґрімвульфа.
Зажди!
А ти йому не поставиш ще три питання?
Які? Він уже сказав, що знає.
Не можна його так лишати. Глянь на бідолаху.
Ну добре.
Що любиш їсти?
Овес. Ні, ячмінь!
Боже мій.
Котів любиш?
Не дуже.
Добре.
Два плюс два?
Я не знаюся на числах.
-Покращало? -Ні.
Часто для ватажка найважчим є рішення
про відступ.
Я віддав наказ.
Я наказав воїну передати шолом
найшвидшому вершнику, Венові Салафіну.
Якщо перенесемо його через хребет…
Знову.
Був ранок перед битвою.
Я виліз із ванни й поховзнувся на камені.
А потім почалася битва?
Ні, я впав і помер.
Стангард Ґрімвульф же віддав шолом Венові Салафіну.
Хіба це не ти?
Я Свен Салафін. Вен ― мій брат.
Капець якийсь.
Із Веном усе добре?
Мене поранили, а коня вбили, коли я тікав з поля бою.
На себе мені було начхати.
Треба було вберегти шолом.
Це був теєць із печаттю Зас Тама.
Я чекав на смертельний удар.
Але цього не сталося.
Він був добрий.
Сказав, що його звуть Зенк Єндар.
Він утік від Зас Тама й тепер живе у вигнанні.
Коли я помирав, він пообіцяв охороняти шолом.
І чомусь я йому повірив.
Ти жартуєш. «Добрий» теєць?
Я кажу правду.
Дурню ти кажеш.
Теєць збрехав, і ти загинув марно.
Шолом відпадає, потрібен інший спосіб.
Ні, я чула про Зенка.
Паладін, помагав Анклаву здолати Талоських ченців.
І я чув це ім'я.
Дядько казав, Зенк відбивався від Спостерігача гострим гарбузом.
-Гострим гарбузом? -Чимось гострим.
Тейці ― вбивці. Крапка.
Що?
-І я про нього чула. -Ні.
Бився пліч-о-пліч із моїм кузеном в Анороку. Він хороший.
Можете знайти цього Зенка і позаплітати одне одному кіски.
Я знайду інший спосіб.
-Що з ним? -У нього була історія з тейцями.
Я знаю, що ти відчуваєш. Але часу в нас обмаль.
Це зрада Зії.
Ні. Це порятунок її та Кіри.
Якщо Зенк виявиться покидьком, я розрубаю його навпіл.
-Як мило. -Що ми втрачаємо?
Хтось знає, де цей Зенк?
Чула, він працює з Арфістами в Морнбриновому Щиті.
Класно. Арфісти.
У нього проблеми з Арфістами?
Із ними теж була історія.
Ходімо.
Перепрошую.
Я досі живий.
Точно.
Яка твоя улюблена книга?
Важко вибрати одну.
-П'яте питання? -Так.
-Якщо обирати з історичних,
то «Ікластий Том Лайкантуса Зара».
Але ж це було лише четверте питання.
Агов!
Чорт.
Тягніть!
Допоможіть!
Воно живе!
Дякуємо!
-Цікавий. -Я цікавіших бачив.
-Еде, поговори з ним. -Ти поговори.
І я котів із риб діставав.
Ти ж Зенк?
Перш ніж відповідати на таке, хочу знати, з ким говорю.
Я Хольґа Кілґор.
Це Саймон, Едґін, а там Дорік.
-Що привело вас у Морнбринів Щит? -Ти.
Ми шукаємо Шолом Розірвання.
Роз'єднання.
Чимало полягло, щоб його захистити.
Говорити про це означає знецінити їх.
Дженклі.
І тобі «дженклі», друже.
Ти людина чесна й порядна,
і я запевняю, що ми хочемо використати шолом із благородною метою.
Так, пограбуємо декого.
Хольґо!
Не декого. Форджа Фіцвільяма.
І його Червону Чаклунку Тея.
Ходімо зі мною.
Де ми?
У святилищі Арфістів.
Але твій друг Едґін це й так знає.
Звідки знаєш, що я Арфіст?
Ти міг відмовитися від клятви,
але клятва не відмовилася від тебе.
Те, що речення симетричне, не додає йому сенсу.
Навіщо грабувати Фіцвільяма?
Він украв доньку в Едґіна й чималий скарб у нас.
І Скрижаль пробудження.
Не треба було йому це знати.
Я просто…
Іншими словами, Фордж ― той ще сучий син.
То це мати винна в його підлості.
Що?
Ні, просто так кажуть.
Ясно.
Я погано розумію просторіччя.
Не дуже ти веселий.
Якщо в союзниках Фіцвільяма Червоний Чаклун,
їхні наміри не тільки політичні.
Понад століття тому некромант Зас Там
був одним із восьми зулкірів, які правили народом Тей.
Клас, урок історії.
Але Там жадав абсолютної влади.
Напередодні сонцестояння
жителі столиці зібралися на святкування.
Таємно від них і своїх співправителів
Там придумав план ―
влаштувати нечестивий переворот.
Він вивільнив Поклик Смерті ―
заклинання, яке поглинає душі всіх, хто його побачить,
і поневолює їх.
За підтримки Червоних Чарівників Зас Там створив армію нежиті,
що дозволило йому завоювати увесь народ.
Влада Заса поширювалася лише на Тей.
Думаю, він і Чарівники не заспокояться,
доки не осквернять своїм злом увесь Фейрун.
Усе? Бо ми знаємо, що Червоні Чарівники погані.
І Фордж це знає.
Питання в тому, що вони виграють від його приходу до влади?
Схоже, в нас спільний ворог.
Дай шолом, і ми здолаємо Форджа.
Ніхто не буде лордом без статку за плечима.
А Чарівники втратять маріонетку.
Що буде з багатством, яке ви вкрадете?
А це важливо?
Не хочу бути співучасником тринькання награбованого.
Добре. Розділимо гроші між містянами.
-Присягнися. -Що?
Поклади руку на печать Арфістів
і присягнися, що розділиш увесь скарб
між жителями Невервінтера.
Звичайно.
Давай, Еде.
Пообіцяй, що віддаси гроші Форджа людям.
Обіцяю, що я…
віддам гроші Форджа людям Невервінтера.
Візьми це.
Ти можеш не вірити у свої слова, але я в них вірю.
Круто. Молодець. Саймоне, тримай.
То де шолом?
-У нутрощах Сутемряви. -Сутемряви?
Навіщо ти його туди запхнув?
Бо жоден, хто цінує своє життя, не піде туди.
-Прекрасно. -Навпаки.
Я знаю. Це була іронія.
Іронія ― це меч, який найбільше ранить того, хто ним махає.
Ти так думаєш, Зенку?
Є вхід зі сходу від Гір Мечів,
у Лісі Криптонового саду,
з якого можна спуститися до руїн Долбланда.
Вибач за нахабність, але що змусило тебе піти від Арфістів?
Через мою належність до них загинула дружина.
Мені шкода.
Її вбивць було покарано?
Тейців?
Ні.
Не всі Тейці лихі.
Я був ще малим, коли Зас Там захопив Тей.
Я на власні очі бачив жах закляття.
Благородні мужі перетворювалися на чудовиськ.
Їхні розуми стиралися миттєво.
Батьки йшли супроти власних дітей.
Я вибрався живим,
але змінився назавжди.
І ти, і я, втратили частину себе.
Має значення лише те, що ми робитимемо з рештою.
Я сказав, що робитиму.
Проберуся в Замок Невер і поверну собі родину.
А скрижаль?
-Ти хочеш оживити дружину. -Так.
Чудово.
Але зрозумій, життя, яке ми знаємо, ― лише одне з багатьох.
Повернути твою кохану до старого життя
значить вирвати її з нового.
Може хтось інший їхати поряд із ним?
Їдьте за мною до отвору.
До отвору?
У Сутемряву є багато входів.
Цей ― один із найменш помітних.
Я піду останнім.
Це забере день. Я обрав найменш людний шлях.
Тримайтеся разом і не шуміть.
Що б ви про це місце не чули, це лише тінь його справжніх небезпек.
Якщо шлях стане надто темним,
візьміть мене за руку, і я вас поведу.
Одразу кажу, я його за руку не братиму.
Будь обачна, я йому не довіряю.
Хоч він нам і допомагає?
У нього ще є козирі в рукаві.
У мене в рукаві лише моя рука.
-Як він це почув? -Це я теж чую.
Я тебе ненавиджу.
Це шлях до руїн.
Стійте!
Рохнон.
Пожирачі розуму. Маленькі, але грізні.
Оглушують жертву й поглинають мозок, заволодіваючи її тілом.
-Що робити? -Не видавати ані звуку.
Їх притягує розумова енергія.
Чим розумніша жертва, тим більша вірогідність нападу.
Це трохи неприємно.
Ось воно. Висяче місто Долбланд.
Шолом знаходиться по той бік прірви.
Але обережно, міст захищено древньою гномською пасткою.
Слід дотримуватись формули, щоб не запустити механізм.
-Що за формула? -Вона дуже проста.
Ставати лише на непарні блоки від центру,
ступаючи вперед на крок, окрім кожного п'ятого,
коли ступаємо вбік.
Куди саме ― різниці немає,
але відстань між людьми не має змінюватися.
Після цього ― знову вперед по непарних блоках.
Але після середини йдемо по парних блоках.
Схема та ж, але тепер крок убік буде четвертим,
поки не дійдемо до…
Мабуть, я…
поставив ногу на міст.
Я не знав, де він починається.
Тож… вибачте.
Дуже ненадійна споруда.
А магією можна нас перенести?
Для телекінезу завелика відстань.
У мене є мотузка.
Можу прив'язати її до сокири.
Кину на той бік, увіткну в камінь.
-Ти в курсі, що каміння тверде? -Мовчи.
Звідки в тебе це?
Ціпок Марламіна?
Я вкрала його в чарівника в Ґрейпіксі.
Це не ціпок.
Це Посох «Туди-Сюди».
-Що? -Мабуть, радіус дії метрів 450.
Дивися.
Туди.
Сюди.
Працює!
Бачите?
Міст і не потрібен!
Я молодець.
Непогано.
Я віддаю тобі його і сподіваюся, що ти його берегтимеш як власне життя.
Берегтиму.
Тримай.
Тут зло.
Це що…
Тейські вбивці.
Ти постарів, Єндаре. Мабуть, через мерзенну смертну кров.
А ти, Драласе, такий же огидний, як і минулого разу.
Сподіваюся, більше ми не зустрінемося.
Я сам розберуся.
Добре, що він на нашому боці.
Треба тікати.
Нащо? Ти їх усіх убив.
Непросто вбити те, що вже неживе.
Готовий до нового бою, Єндаре?
Швидше!
Який пухкий дракончик.
Це Тембершод. Мабуть, він знайшов нове лігво.
А старе що, з'їв?
Тримаю!
Глухий кут!
Саймоне! Он там!
Дякую.
Ти б для мене зробив те саме.
Ага.
Цей гад не вгамовується.
Ходімо! Він застряг!
Ми теж.
Ми потонемо!
-Перенеси нас звідси! -Можна перенести лише туди, куди бачу.
Хіба що від стіни до стіни.
Вода солона.
Саймоне, пам'ятаєш свій фокус із Трайбора?
Запах трави?
Ні, полум'я з пальця.
-Так, а що? -Хольґо, вдар його!
Хочеш його розізлити?
За моєю командою пірнайте.
А ти запалюєш, Саймоне, ясно?
Чого дивишся?
Арфіст прокидається зі сну.
Давай, Хольґо!
Ще раз!
Зараз!
Тут я вас покину.
Бажаю вам успіхів у вашій подорожі.
-А ти з нами не підеш? -Якби ж я міг.
Але це твій путь.
Я дав вам інструменти. Використайте їх.
А ти не можеш допомогти?
Тобі краще вдаються бійки, стратегія і…
Майже все, крім розмов.
Тут ти не найкращий.
У тих випадках, коли віра слабшає, а сумніви наростають,
згадую Тенети старожитніх.
Добре. Бувай.
Ну ось.
Просто взяв і пішов.
Так прямо йде.
Стоп. Перед ним камінь.
Він його обійде?
Ні.
Перейшов через камінь.
Що ти бурмочеш?
Готуюся налаштовуватись.
Як не зможу налаштуватися, в цьому немає сенсу.
Це відповідально, враховуючи, через що ми пройшли.
Я це розумію.
Наша доля залежить від тебе.
Ну ж бо.
Ось він, великий Саймон Омар.
Чаклун і нащадок чарівницької крові.
Ти хто?
Ти мене не знаєш?
Я теж Омар.
Мій прапрадід?
Який шолом.
Чому ти вирішив, що гідний його?
Бо я вірю в себе?
Ти мене питаєш?
Ні, я впевнений.
Я чудовий чаклун.
Он як?
У магії є одна цікава властивість.
Вона обирає, хто може нею володіти.
І вона ненавидить дурнів.
Чому ти мені це кажеш?
Думаю, ти знаєш,
Саймоне.
Налаштувався?
Ти цілий?
Я допоможу.
Що сталося?
-Я з деким поговорив. -Он як?
Зі своїм прапрадідом. Він…
не допоміг.
Ти з ним говорив?
Мені здалося, що шолом одразу злетів.
Там час плине інакше.
Добре. Спробую інший підхід.
Супер. Новий підхід. Спробуй.
У тебе вийде.
Уже краще. Недалеко відлетів.
Продовжуй.
До Невервінтера вирушимо за шість годин.
Якщо облажаєшся, я втрачу родину.
Дивовижно.
Я більшого боягуза в житті не бачила.
Боягуза? Ти ж теж тут.
Добре, я все владнаю.
Ні.
Я впораюся.
-А ще хочеш бути Арфістом. -Тихо!
Боже мій.
Он вона.
Не намагайся її впіймати.
Просто відпусти її.
Еде!
Еде, в нас проблема.
У мене не виходить.
Із шоломом?
Я годинами намагаюся! Не можу подолати стариганя!
Я казав, що не налаштуюся. Тепер я кретин!
Що за галас?
У нього якісь проблеми з шоломом.
Саймоне, просто зроби це.
Точно. Дякую, Хольґо. Просто зроблю.
Я ж іще в таверні казав, що так буде,
а ти не слухав.
Як це ти йому казав?
Він просив вам не казати, щоб настрій не псувати.
Бо він найупертіша людина, яку я знаю!
Ти нас втягуєш у провальні справи,
а як усе летить шкереберть, винні ми!
Якщо не налаштуєшся, придумаємо план «Б».
План «Б»? Ми викопали моїх рідних, дістали шолом із Сутемряви.
А ти знав, що він не зможе його використати?
Ви, люди, не можете не брехати.
Я не брехав. Я справді думав, що Саймон упорається.
Слухайте, до початку ігор ще кілька годин.
Ми завжди викручуємося.
Замість шукати проблеми й винних,
треба обміркувати все й скласти план!
Я обміркую дорогу додому.
Я дурепа, що довірилася вам.
Я теж піду.
Співчуваю щодо Кіри.
Ми знайдемо спосіб її повернути. Але не сьогодні.
Треба сьогодні. Моя донька повинна бути в безпеці.
Тобі не набридли невдачі?
Ні! У цьому й справа!
Навдачі не мають нас зупиняти, бо зупинитися ― ось найбільша невдача.
Жоден із нас не скаже, що його життя склалося так, як хотілося.
Так?
Хольґо.
Ти пішла з племені до чоловіка,
який кинув тебе, бо ти сумувала за своїм племенем.
І якщо ти все кинеш, то нічого не зміниш.
Те ж саме з тобою, Саймоне.
Ти жалюгідний злодій, який вдає жалюгідного чаклуна.
-Повернешся до вистав? -Це краще за смерть.
Є й гірші речі, ніж смерть.
Дорік, я знаю, ти порядна,
і ти геть не хочеш сказати Смарагдовому Анклаву,
що пропустила шанс їх урятувати.
Значить, ми невдахи.
-А ти, Еде? -Я?
Я чемпіон із невдач!
Я втратив усе, що цінував, і це лише моя провина.
Знаєте, хто насправді вбив мою дружину?
Я.
Я вирішив, що ми заслуговуємо на краще життя, ніж у Арфістів.
Та я не знав, що Чарівники позначають свої скарби.
Я сам привів їх до своїх дверей.
Мені навіть не пощастило бути вдома, коли вони прийшли.
Я підвів Арфістів, родину, вас.
Тому я й не можу все кинути.
Тож, якщо дозволите, я сяду на цей камінь
і придумаю план.
Посунься.
Я б теж сів, але більше на камені місця немає.
А якщо так:
у скарбницю нас перенесе Посох «Туди-Сюди».
Ні, я ж пояснював.
Перенестися в кімнату, яку не бачиш, не можна.
Я не про це.
Утворимо на чомусь портал, а потім пронесемо цю річ у скарбницю.
Єдине, що туди носять, це скарби.
Значить, зробимо портал на скарбі.
Фордж казав, що багатії з Брами Болдера й Глибоководдя
принесуть у місто багатства.
Перехопимо їхній конвой на Великому тракті.
Там буде море охоронців.
Вони будуть захищати від тих,
хто хоче щось взяти з візків, а не покласти до них!
-Хольґо, я б тебе розцілував! -Тільки спробуй.
Ідеально. Дякую.
Із невимовною радістю запрошую вас,
чесний народе Невервінтера, на повернення
Полуденних ігор!
Гарантую, що на вас чекає найзахопливіше видовище
на Березі Мечів.
Правила дуже прості.
П'ять жахливих викликів. П'ять команд чемпіонів.
Той, хто виживе й дійде до Клітки Святилища,
переходить до наступного етапу.
І ще одне:
прошу вас не покидати арену до закриття ігор,
адже на кожного з вас чекає
чудовий подарунок!
Усе, спустіть мене.
Тут до смішного високо. Ми так не домовлялися.
-О ні. -Що таке?
Портрет зображенням униз. Чому його так поклали?
-Чорт. -Чому нічого не виходить?
Я спробую зробити щілину.
Ігри почалися.
-Переходимо до плану «В». -Бляха. Який ще план «В»?
План «В» ― повернутися до плану «А».
-Бери шолом. -Чому просто не назвати це планом «А»?
План «А» провалився.
Ти знаєш, я не можу налаштуватися.
Це не так!
Ти не міг налаштуватися. Подивися на мене!
Пам'ятаєш справу в Лаудвотері?
Ти не міг видертися, доки Джолим не спустив на тебе пса.
А коли ми крали спис Еота Фезіма,
закляття каменешкіри спрацювало, лише коли в нас летіли стріли.
А в Трайборі ти змінив гравітацію цілого театру!
Справді?
Випадково.
Це була дика магія. Інакше мене б убили.
Саме так!
Коли ти вважаєш, що найслабший, ти найсильніший.
Ти не підведеш.
Ти нас закинеш у те сховище, ясно?
Не тому що ти можеш…
а тому що повинен.
Я продовжуватиму відкривати.
Підніму на пів сантиметра ― пролізу хробаком.
Хробаком!
Прекрасно. Тепер, якщо план «В» провалиться, є план «Г».
Хіба це не знову план «Б»?
-План «Б» теж уже провалився. -Усі провалилися.
Ось. Це для зв'язку.
Це камінь.
Насправді це камені розмов.
Але працюють вони лише годину.
Розумно.
Як ми туди проберемося?
Запросто. Відволічемо увагу.
У мене добре передчуття щодо плану «В».
Що ти тут робиш?
Після кривавої битви Друзі стають коханцями
Сини обіймають матерів, братів і тат
Колись закляті суперники Вірними друзями стають
Гайда святкувати, хлопці й дівчата
Колись закляті суперники Вірними друзями стають
Гайда святкувати Гайда святкувати
Ти мою пісню зіпсував!
У мене нога застрягла.
Зосередься, Саймоне.
Що це за божевілля?
Вони починають щось підозрювати.
Диявольська сила.
-Он там! Чужинці! -Ну ж бо!
Кімната Кіри має бути там.
Знайдіть скарбницю, а потім зустрінемося.
Стояти!
Он вона!
Я їх затримаю. Знайди скарбницю.
-Я точно не потрібен тут? -Точно.
-Могла б хоч засумніватися. -Узяти її!
Я з Радою Відпустителів, вони щойно піднялися.
Відчиніть!
Хвилинку.
Я не проти.
Так, у тебе вийде.
-Розслабся. Не спіши. -Ось він!
Поклади!
Хто це повернувся? Недочаклун.
-У мене немає на це часу! -А в мене скільки завгодно.
Зрозумій, якщо я не налаштуюся, ми помремо!
Ти помреш дурнем. Це краще, ніж жити дурнем.
Годі! Ти мене не знаєш.
Я знаю, що ти заплямував ім'я свого роду!
Біс із родом! Дай налаштуватися!
-Через мій труп. -Ти вже труп.
Ти своє віджив, тепер моя черга.
Я не дозволю.
Мені все одно!
Вибач.
Довго ти наважувався.
Саймоне!
Саймоне, це був ти?
Я! Я це зробив!
Молодець.
Виходить, я сам себе стримував.
Я ж це й казав!
Я всередині скарбниці.
Ми теж.
Тут порожньо.
Ви про що? Тут повно всього. Де ви?
Це ти де?
Мабуть, під ареною.
Фордж.
Сюди.
Це погано.
Саймоне! Дорік! Ви там?
Що ти тут робиш?
Кіро!
Я прийшов по тебе.
Нам треба йти.
Ти мене покинув.
Ні, я знаю, ти вважаєш мене брехуном і поганим батьком…
Так, я поганий батько.
І я тебе покинув.
Я не хотів повернути твою маму.
Я хотів…
повернути свою дружину.
Якби ти мала можливість пізнати й полюбити її
такою, якою її знав і любив я, ти б зрозуміла.
Але якщо підеш зі мною зараз,
у тебе ця можливість буде.
Це ж треба, не зміг відрізнити власну доньку
від 300-річної чарівниці.
Кіра в безпеці.
Вона на тебе не чекала, не те що я.
Навряд чи вона знає, яким ти став наполегливим.
Еде…
мені шкода, що так усе вийшло.
Але давай відверто,
визнай, що я можу дати Кірі краще життя.
Тебе має заспокоювати те, що вона з батьком, якого заслуговує.
Мені незручно, бо я не хочу бачити, як ти помираєш.
Тому вийду з кімнати.
Що?
Якщо вб'єш нас, то хоч дай померти з гідністю.
Це як?
Ми візьмемо участь у Полуденних іграх. Дай нам шанс.
Це ніякий не шанс.
Навіть якщо вам якось удасться вижити в турнірі, Софіна…
Для вас буде значно краще померти тут, ніж на іграх.
Ні.
Вони здолали твоїх і моїх людей. Хай б'ються на арені.
Вони це заслужили.
Поганий день.
Можеш ще поспати.
-Ми що… -На арені.
Цей дурко вмовив Форджа дати нам участь в іграх.
«Дурко»? Я нам життя врятував!
І завдяки мені ми над скарбницею.
Хіба не підозріло, що Софіна погодилася?
Так, вона точно щось задумала.
Де саме під ареною ти була?
Пам'ятаєш?
Не дуже.
Там був док.
Я бачила, як вартові вантажили все на корабель.
Корабель.
-Фордж не ховав від нас добро. -Він сам його крав.
Він не хотів бути Лордом. Йому потрібна була скарбниця.
Він відновив ігри, щоб здобич була більшою.
А як же Кіра?
Він її не залишить. Треба знайти корабель.
Не розумію. Якщо Фордж змиється, який зиск матиме Софіна?
Я спробую нас витягти.
Магієприборкувач. Мені теж вдягнули.
А в тебе тільки почало виходити.
Просто підемо крізь лабіринт?
Поки не дійдемо до клітки?
Біжіть!
За мною!
Дякую.
-Де решта? -Сюди.
Ти куштував м'ясо Звіра-зміщувача?
Ні, воно дичиною віддає.
Корабель готовий, пане.
Мій корабель готовий, тож…
Ми з Кірою відпливаємо.
Сподіваюся, для тебе наша співпраця була такою ж приємною…
Геть із мого міста.
Так.
Геть із дороги!
Пече!
Ще мить, і я би втратила руку.
А он що втратила натомість.
Ходімо.
Дорік!
Має бути спосіб вибратися з арени.
Тікаймо!
Ні.
-Це не вихід. -Так, це вихід.
Якщо виживемо, випробування не закінчаться,
доки не помре останній у клітці.
Треба знайти інший шлях.
У мене є ідея. За мною.
І що ж за ідея?
Коли почуємо гонг, стрибаймо.
-Туди? -Хочеш закінчити, як він?
Ми там будемо кілька секунд.
Хто ж нас звідти витягне?
-Я, довіртесь мені. -Я готовий.
Рано.
Рано!
Зараз!
Чорт, як смердить!
Треба бігти.
Я тут була.
Наші речі.
Саймоне, спробуй зняти браслет.
За мною.
Непогане побачення, га?
-Подорож? -Так.
Непередбачена загроза, пливти треба негайно.
Яка загроза?
-Що це? -Це засідка.
На кораблі, на якому ти хотів змитися.
-Тату. -Привіт, люба.
Фордже, скажи-но їй, що це таке.
-Я не знаю. -Це Скрижаль пробудження, Кіро.
Ось чому я тебе покинув.
Тато казав тобі правду, Жучок.
А от дядько Фордж годував брехнею.
Повна маячня!
Ходи зі мною, Кіро.
Прийдемо додому, повернемо маму.
Знову станемо родиною.
Гроші ви не заберете.
Поклади скрижаль, і всі зійдіть із корабля.
-Негайно! -Добре.
Що ти робиш?
Усе добре. Тихо, мила.
Я кладу. Не кривдь її.
Бачиш, Кіро?
Твій батько мене знає.
Він знає, що я робитиму жахливі речі, щоб домогтися свого.
Навіть із тими, кого люблю найбільше.
Ось що відрізняє жебрака від…
Ніхто не сміє кривдити Жучка.
Саймоне, забери нас звідси!
Вибач, Еде.
Вибач, Фордже!
-Що вона бурмоче? -Хтозна.
Двадцять тисяч на Сірі Руки!
Вибач, що повірила йому.
Ти про що взагалі?
Тобі немає за що вибачатися.
Це мені багато що слід було робити інакше.
У мене була ціла промова, але її вислухала Софіна.
Я тебе люблю, Кіро.
І більше ніщо ніколи не стане між нами.
Обіцяю.
Я теж тебе люблю, тату.
Добре, що ти повернулася, мала.
Знаєте, скільки золота на цьому кораблі?
Я здивований, що він не тоне.
Тепер нам треба залягти на дно.
А це що?
Це Поклик Смерті.
Ось для чого їй потрібен був Фордж.
Ігри зібрали містян для закляття.
Зас Там завойовує Невервінтер.
Бляха.
Що робитимемо, коли припливемо?
Я думаю. Саймоне, яка дальність дії тих порталів?
Із пів кілометра. А що?
Я дотримаю обіцянки, яку дав Зенкові.
Що б ти там не казала, замовкни!
-Гей, ти! Капітане порту. -Ви це бачите?
Як Лорд Невервінтера,
я вимагаю дати мені корабель з екіпажем для переслідування…
Що це? Ні!
Це подарунок, який обіцяв Фордж!
Ні!
Це вам. Насолоджуйтеся.
Так.
Нам ще треба її здолати.
Що б із нами не сталося, лишайся невидимою.
Використай кулон.
Як думаєте, куди вона втекла?
Промазала.
Усе гаразд?
-Що робитимемо, коли добіжимо? -Залиш це мені.
Ти не знаєш величі моєї сили!
Годі!
Знову Часоспин!
-Саймоне, відіб'єш його? -Не можу. Вона надто сильна!
Дуже шко…
Надто довго
я терпіла зарозумілість Форджа Фіцвільяма.
Удаваний шарм.
Дотепи.
І щойно я почала очищати це місце
від живого бруду, ви втрутилися.
Тепер ти помреш.
Але будь певен, це не кінець.
Бо ти страждатимеш вічність.
Вибач, просто у тебе з рота смердить старими лахами.
Дуже смердить.
Що це?
Я відбив твій Часоспин. Я вчуся.
Ми тебе відволікли, щоб Кіра вдягнула браслет,
а Дорік зробила це.
По-моєму, їй досить.
Я не думав, що цей план спрацює.
А казав, що впевнений у ньому.
Хольґо!
-Ми її перемогли? -Хольґо!
Так.
Перемогли.
-Це… -Боже.
Погана рана, так?
Не така вже й погана.
Ось.
Саймоне, допоможи їй.
Це клинок Червоного Чарівника. Я нічого не можу вдіяти.
Слухай.
Ми тебе залатаємо, це не проблема.
Благаю, не помирай.
-Спокійно, Жучок. -Не помирай.
Не плачте за мною.
Не треба останніх слів.
-Не треба цього. -Я пишаюся тим, що зробила.
Я помру героїнею.
А ти…
Ти хороша людина.
Справжній Арфіст.
Замовкни. Я дурень, ти це знаєш.
Пообіцяй дещо.
Що завгодно.
Ти добре піклуватимешся про нашу дівчинку.
Вона ― найкраще, що ти зробив.
Добре.
Ні діаманти, ні любов богів
-Нам не замінять соку -Нам не замінять соку
-Виноградної лози -Виноградної лози
-Усі разом ми п'ємо й співаємо -Усі разом ми п'ємо й співаємо
-Кухлі берімо й пиймо увесь день -Кухлі берімо й пиймо увесь день
Раз-два! Брате мій
Ні.
Ні!
Ти мені потрібна.
Її можна використати лише раз.
Я знаю.
Не кажіть, що витратили її на мене.
Навіщо ви це зробили?
Зас Тамові це не сподобаться.
Якщо він прийде, ми будемо готові.
Ми?
А, ти ж людей не любиш, так?
Є й нормальні.
А ти?
Повернешся до Арфістів? Будеш серед своїх?
Я вже серед своїх.
Моя остання спроба залицяння була невдалою.
Може, я ще раз спробую?
-Добре. -Серйозно?
-Заспокойся. -Точно.
Чортів кубок!
Добрий вечір.
Звичайно, ви знаєте, що було потім.
Без магії Софіни Лорд Неверемберський прийшов до тями.
Першим своїм наказом він нагородив
рятівників Невервінтера Медалями за героїзм.
І він гарантував захист
народові й землям Смарагдового Анклаву.
Тож можна сказати, що мої дії, хоч і гідні осуду,
призвели до відродження міста.
І хоч я й відбув лише перший рік свого терміну,
він був
відкриттям для мене.
Я зазирнув усередину себе
й спитав:
«Що тут відбувається?»
І я усвідомив,
що всі мої проблеми ― від матері.
Вона була суворою жінкою, схильною до нападів…
Стоп! Ми достатньо почули.
У помилуванні відмовлено.
Засідання закрито.
Джарнатане!
Ні! Вибачте мені!
Не знаю, що мене найшло. Вибачте!
Агов!
Може хтось поставити мені запитання?
Хто-небудь?
Переклад субтитрів: Антон Мазур