LUCY
freey eurpaweb
Život nám byl dán před miliardou let.
Jak s ním naložíme?
Lucy, tohle je něco velkého.
Velký byznys.
Proč to neuděláš sám?
Protože ti chlapi chtějí své zboží hrozně moc.
Běž tam, no tak.
- Co je v tom kufříku? - Takhle na ulici? - Jo.
Nebuď paranoidní, dobře? Věříš, nebo ne?
Richarde...
Mám tě ráda...
Ale musím se teď postarat sama o sebe.
Nevím, nedokážu se soustředit na tolik věcí.
- Co to děláš? - Jdu domů, jsem unavená, dám si sprchu.
A taky studuju, jasný?
Víš, byl jsem nedávno v muzeu.
- A víš, co jsem tam zjistil? - Co?
První žena se tam jmenovala Lucy.
- To mě má jako přesvědčit? - Jo.
- Tak jak? - Zavolám ti.
Dobře, dobře, dobře.
Mám nějakou práci. Nemůžu tam jít.
Nechci si to u těch lidí podělat,
ale když to budeš ty, tak je to vyřešené.
Vejdeš tam, půjdeš na recepci
a požádáš, aby šel pan Jang dolů. Přijde, vezme si to.
Ukážeš mu svůj překrásný úsměv. A je to.
Podívej, dokonce odtud toho recepčního vidím.
No tak.
- Co je v tom kufříku? - Nevím, jen nějaké papíry.
- Vážně? Chci je vidět. - Ne.
- Nikdo nesmí změnit kód. - Cože?
Mám to jen doručit.
- Dostanu za to něco? - Tak trochu.
Tak trochu?
- To se mnou teď vyjednáváš? - Ne, ne.
Kolik mi za to dáš? Chci to vědět.
Tisíc dolarů.
Dáš mi tisíc dolarů za to, že doručím papíry? Fakt?
Nevím, je to na 10 minut. Zaplatí, a už to není moje věc.
- Moje taky ne. Takže nic. - Poslyš. - Co je?
Tak teda fifty-fifty.
- Pět tisíc pro mě a pět pro tebe. - Richarde, něco mám.
Už je to nějakou dobu, co tu stojím a ukazuju se
v tom samém klobouku.
Problém vyřešen.
- Tak běž, no tak, počkám tu na tebe. - Lucy, zlato...
Už jsem to dělal snad tisíckrát.
Jsou to jen papíry. Někdo si prostě zaplatil za doručení.
Tak to v téhle zemi funguje. Nechci tě podvést.
Vrať mi klobouk, je z Tchaj-wanu.
Tak, ty kovboji...
- Prosím, zlato. - Richarde, musím jít.
- Co to kurva děláš? - Promiň. - Co to děláš? - Moc se omlouvám.
- Potřebuju tvou pomoc. - Přestaň, nech toho.
- Sundej mi to. - Nemůžu.
- Hned mi to sundej. - Nemám klíč. - Ne.
- Musíš jít na recepci. - Ne, okamžitě mi to sundej.
Omlouvám se, neměl jsem na výběr. Čím dřív tam půjdeš, tím dřív budeš zpátky.
Nemůžu uvěřit, že jsi mi to udělal.
- Budu tady, máš mé slovo. - Tvoje slovo je na hovno.
Tady je 2500 předem.
- Jsi kretén. - Ty jsi úžasná.
Mohu vám pomoci?
Ano.
Jsem tady...
...za panem Jangem.
Ano...
Richard.
Já nejsem Richard. Richard mě poslal.
Jak se jmenujete?
Ne, Richard...
Richard chtěl, abych za něj něco vyřídila.
Pan Jang chce i tak znát vaše jméno.
- Lucy. - Lucy. A dál?
Prostě Lucy, můžete...
Můžete to vyřídit rychle? Něco mám...
Vyřídím to.
Pan Jang je na cestě. Zůstaňte tady.
- Mohu se posadit? - Pan Jang řekl, že máte zůstat tady.
Myslím, že to tak bude lepší.
Omluvte mě.
Ne!
Ne, nechte mě!
Musím...
Prosím, prosím! Nic nevím!
Nic nevím! Prosím, prosím.
Co to...? Co to...?
Umíte anglicky?
Jsem Lucy...
Musí to být velký omyl. Měla jsem tenhle kufřík jen doručit.
Jestli jste ztratili klíč, tak ten řetěz jen přeštípněte.
Prostě to přeštípněte, a bude to.
Prosím.
Moc vás prosím.
Ne, ne.
Ne, ne, ne!
Ne...
Ne, ne! Prosím, prosím!
Proč to děláte?
Zdravím, slečno. Mluvím anglicky a budu tlumočit panu Jangovi.
Prosím, řekněte mu, že jsem nic neudělala.
Nic nevím.
Musí to být velký omyl, dobře? Prosím...
- Prosím, povězte mu to. - Dobře, dobře, řeknu mu to.
Pan Jang chce vědět, co je uvnitř kufříku.
Nevím, co tam je. Mluvíte anglicky, nebo ne?
Ano, mluvím. Byl jsem rok na střední škole v New Yorku.
Dobře...
Richard mi dal tenhle kufřík, abych vám ho předala. To je vše, co vím.
Jasné? Prosím, řekněte mu to.
Dal mi papír s nějakým číslem, nevím, co znamená.
To je kód k otevření kufříku.
- Co tam doopravdy je? - Nic nebezpečného.
Nemůže si to teda otevřít sám?
Richardovi nevěří.
To já také ne.
Dlouho jsem ho neviděla.
Dobře, dobře, dobře.
- Pan Jang si přeje, abyste to otevřela. - Dobře, dobře.
Prosím tě, Bože, pomoz mi.
Chce, abyste si pospíšila. Pan Jang má na práci i jiné věci.
- Můžete popsat, co je uvnitř? - Je tam...
Jsou tam čtyři modré sáčky
plné modrých pilulek.
Jsou zalepené.
Pan Jang by vám rád nabídl práci.
Práci?
Já nechci práci!
Organismy se začaly vyvíjet před miliardami let.
Museli jsme počkat 400 tisíc let, než jsme objevili první nervovou soustavu.
Tak začal život, jak jej známe.
Informace v mozku mají pouze několik miligramů.
Není vědecky možné prokázat inteligenci.
Jsou to spíše reflexy.
Jeden neuron a jste naživu.
Dva neurony,
hýbete se.
A s pohybem se začínají dít zajímavé věci.
Zvířata tu jsou už miliony let.
Většina druhů využívá 3 až 5% své mozkové kapacity.
Ale když se člověk stal vrcholem v evolučním žebříčku,
tak stal se konečně druhem, který využívá více mozkové kapacity.
Deset procent nevypadá jako moc, ale podívejte, co jsme s tím dokázali.
Ale mám tu něco jedinečného.
Jediné živé stvoření využívá svůj mozek
lépe než my.
Delfín.
Je prokázáno, že toto neuvěřitelné zvíře
využívá 20 % své mozkové kapacity.
Zvláštní je,
že mu to dovoluje mít
echolokační systém,
který je efektivnější než jakýkoliv sonar, který vynalezl člověk.
Ale delfíni sonar nevyvinuli. Vyvinul se přirozeně.
A toto je ta krušná chvíle
našeho filosofického promítaní, které tu dnes máme.
Můžeme z toho soudit,
že lidé mají na více
než jen na myšlení?
Lucy.
Co jste mi udělali s břichem?
Nic, jen takový malý vodorovný řez.
Je to opravdu dobře provedené
a časem to nebude prakticky vidět.
Nemusí vás to moc trápit.
Ale mě to zajímá.
Tak já vám to teda řeknu, dobře?
Dobře, tak stručně.
Nic jsme vám neudělali.
Dali jsme vám do podbřišku balíček.
Je to nová droga, kterou budou mladí v Evropě zbožňovat.
- Věřte mi. - Co je to?
Vědecký název je CPH-4.
Moc dobře to nezní, abych řekl pravdu.
Ale pracujeme na lepším jménu.
Nějaké návrhy?
Omluvte mě.
Vítejte. Rozkošná prsa.
Skvostná, skvělá.
Impozantní, roztomilá, půvabná.
- Jak se máš? - Dobře. - Dobře.
Správně...
Ze všeho nejdříve, bych vám chtěl moc poděkovat, že se účastníte.
Myslím, že to půjde hladce.
A tyhle rozkošné letenky vás dostanou domů během 24 hodin.
Po příjezdu vás vyzvednou naši lidé.
Dokonce i já, jsem v pohodě.
A pak si můžete užívat svobody,
kterou si určitě zasloužíte.
Jen bych vám chtěl připomenout,
každého z vás,
kdo by chtěl někoho varovat nebo upoutat pozornost.
Máme jména a adresy vašich rodin každého z vás.
A víte, co by se stalo, že?
Takže vás žádáme o naprostou diskrétnost.
Dobře, Davide, pánové, madam.
Dovolte, abych vám jako první popřál.
Bon voyage.
Roztomilé.
- Jste hajzl. - Jsem jen obchodník.
Co se týče nás,
tak život má pouze jeden smysl.
Plynoucí čas.
A jak čas plyne,
vypadá to, že to je účel našich nervových soustav.
Vzhledem k tomu nás velký počet buněk,
dělí od žížal.
Má to pouze dvě řešení.
Být nesmrtelný,
nebo se reprodukovat.
Dalo by se to neoficiálně nazvat
zábranami nebo žitím.
Buňky by si zvolily nesmrtelnost.
Na jednu stranu je zde žití a péče o sebe sama.
Ale na druhou stranu, pokud by zvolily to druhé...
Zvolily by si reprodukci.
Pokud by si vybraly toto, tak jakmile by zemřely,
předaly by své informace další buňce,
což by pokračovalo dál a dál.
Toto poznání a učení se
je jen otázkou času.
Dobře, dobře, zachovej klid.
Je to jen otázkou času.
Je jen otázkou času, než se dostaneš ven.
Vezmi to, a běž odtud.
To je teď hlavní část plánu.
Nic jiného nezkoušej, jsi naživu.
Jsi na živu, na tom jediném záleží.
Jen získej nějaký čas.
Získej trochu času.
Nemám zrovna náladu.
Představme si dvě věci.
Jaký by byl náš život, pokud bychom měli přístup
k 20 % naší mozkové kapacity.
Tato první fáze by nám umožňovala přístup ke všemu v naší mysli.
- Pane? - Ano?
- Je to dokázané? - V tuto chvíli se obávám, že je to jen hypotéza.
Ale když se nad tím zamyslíte...
Je nutné si uvědomit, že Řekové,
Egypťané a Indiáni měli různá zvětšovátka
staletí předtím, než byl vynalezen mikroskop.
A co třeba Darwin?
Každý ho měl za blázna, když představil svou evoluční teorii.
Je na nás, abychom posouvali pravidla a zákony
a dostali jsme se tak z evoluce k revoluci.
Každý člověk má 100 miliard neuronů.
Ale pouze 15 % z nich je aktivních.
V lidském těle je více spojení
než hvězd ve vesmíru.
Jsme jedna velká síť informací.
Ale nemáme k nim téměř žádný přístup.
- Pane? - Ano? - A jaká je další fáze?
Inu, další fáze by nám umožňovala ovládat ostatní.
Ale k tomu bychom potřebovali přístup k minimálně 40 % mozkové kapacity.
Po tom, co bychom kontrolovali sami sebe a ostatní,
poté by přišlo ovládání hmoty.
Ale to je teď tak trochu sci-fi.
A nevím o nic víc
než pes, který pozoruje měsíc.
- Promiňte, pane. - Ano?
Co by se stalo, jen tak teoreticky,
kdyby měl někdo přístup ke 100 % své mozkové kapacity?
- Ke 100 %? - Ano.
Nemám tušení.
- Hele, umíš anglicky? - Ne, ne...
- Umíš anglicky? - Ano, ano.
- Vezmi mě ihned do nemocnice. - Dobře, do nemocnice.
- Nemocnice. - Počkej tady.
Promiňte, slečno?
Slečno!
Potřebovala bych pomoct, je to naléhavé.
Nemůžete tady být, operujeme.
Prosím, odejděte.
Uděláte to ručně,
nic nezkoušejte.
Někdo mi dal do břicha balíček drog, potřebuju, abyste ho vyndali.
Prosakuje to.
Udělejte to.
Jasně, jen...
- Budu vás muset uspat. - Ani se neobtěžuj.
Dobře.
Uklidněte se, prosím.
Odložte tu zbraň.
Jen se...
podívám, dobře?
- Rychlá volba? - Ne.
- Haló? - Mami? - Ahoj, Lucy.
Ráda tě slyším, zlatíčko.
Kolikpak je tam hodin?
- Nevím, je noc. - Vydrž, jen vyřídím druhý hovor.
Otevřu vás, dobře?
Jsem tady.
Nechodíš přece na večírky, slíbila jsi mi, že se o sebe postaráš.
Snažím se, mami. Snažím.
No, díky, že jsi takhle zčistajasna zavolala.
Scházíš svému otci.
Ještě nevstal.
Tady je ráno.
- Mami? - Ano?
Cítím vše.
Co tím myslíš, zlatíčko?
Vesmír.
Vzduch.
Vibrace.
Lidi.
Cítím i gravitaci.
Cítím i otáčení Země.
To, jak se mé tělo uzdravuje.
Krev v mých žilách.
Cítím i svůj mozek.
Dokonce i tu nejhlubší část mé paměti.
Je špatné spojení, moc dobře tě neslyším.
Co jsi to říkala o paměti?
Cítím i bolest.
Rovnátka.
Pamatuju si to.
Pamatuju si, jak jsi mě léčila, když jsem měla horečku.
Pamatuju si na naši kočku.
Kočku? Jakou kočku?
Tu s modrýma očima a se zlomeným ocasem.
Zlatíčko, to si nemůžeš pamatovat.
Byl ti sotva rok.
Pamatuju si chuť
tvého mléka.
Jak jsem rostla.
I porod.
Zlatíčko, o čem to mluvíš?
Jen jsem vám chtěla říct, že vás mám ráda.
Zlatíčko...
A děkuju ti za ty tisíce polibků,
které jsi mi dávala, a já je stále cítím.
Mám tě ráda, mami.
I já tebe.
Víc, než cokoliv na světě.
Kolik ještě zbývá?
Ještě dost.
Jak dlouho bude trvat, než se s tím mé tělo vypořádá?
Těžko říct, musel bych vědět, co to je.
- Mohu? - Klidně.
CPH-4.
Povězte mi o tom.
Při tomhle množství
asi tak šest týdnů zotavování.
Po malém množství.
Pro dítě to má sílu atomové bomby.
Dodává to energii všem kostem v těle.
Snažili se udělat něco suprového.
Neuvědomili si, že uspěli.
Pokud je to opravdu CPH-4
a v tomto množství, tak se divím, že jste ještě naživu.
Cítím se tak.
Varování byla vždy bolestivá metoda.
Jako když jsi byl malý a rostly ti kosti.
Nemohu uvěřit tomu, že si pamatuju, jak mi rostly kosti.
Ten pocit na pokožce.
Vše je teď úplně jiné.
Rozumím hudbě, je to jako záplava.
Je to legrační. Bývala jsem tak znepokojená tím,
kým jsem byla a čím jsem chtěla být...
A teď mám přístup k těm nejhlubším věcem v mozku,
Vidím věci jasně a uvědomuju si, co nás dělá námi.
je to primitivní.
Ty překážky...
Dává to nějaký smysl?
Jako ta bolest, kterou cítíš.
Zastírá tvůj úsudek.
Vše, co teď cítíš, je jen bolest. Jen bolest.
Kde jsou další?
Ostatní drogy, potřebuju je.
Pro dobré účely.
Berlín.
Paříž.
Řím.
Díky, že jsi mi to ukázal.
- Dobrý večer, profesore. - Jak se vede?
- Půjdete dnes na večeři? - Obávám se, že ano.
- Těším se. - Tak dobrou chuť.
Děkuji vám.
Málem jsem tam vypustila duši.
Chyběla jsi mi.
Ty mně taky.
- Dáš si něco? - Ne.
- Můžu si půjčit notebook? - Jo, jasně.
Včera jsem strávila den mytím nádobí, fakt bomba.
Musím tady celý den sedět, protože nevím, co bych tam venku dělala.
Kdo umí čínsky? Já teda ne.
Vždy říkají, že ti zavolají,
ale přitom si nevezmou ani tvoje telefonní číslo.
Teda až na jednoho chlápka.
Není to Číňan.
Pracuje v jedné agentuře a je roztomilý.
Bože, opravdu je. Je opravdu sladký.
Má své přednosti a jeho zadek...
To mi teda dává.
Neuvěříš, kam mě pozval.
Four Seasons, apartmá a strávili jsme tam noc.
Omlouvám se, povídám si sama pro sebe.
Co ty? Co Richard?
- Je mrtvej. - Byl to cvok.
Jdu se osprchovat.
Ano?
Profesore Normane, tady Lucy, četla jsem váš výzkum.
Celý?
Tomu moc nevěřím.
Strávil jsem nad tím dost času.
6734 stránek.
Porozuměla jsem tomu.
To máte tak dokonalou paměť?
Zní to, jako by to byl vtípek. Jste někde poblíž?
Ne, jsem doma.
- Kdo jste? - Už jsem vám to řekla.
Lucy, že ano?
Ano, promiňte.
Četla jsem teorii o mozkové kapacitě.
Je to trochu primitivní, ale jste na dobré cestě.
Děkuji vám.
Profesore, mé neurony se reprodukují neuvěřitelnou rychlostí.
Sedm milionů za sekundu. Mám nad tím kontrolu.
Měla bych být mrtvá, ale v dalších 24 hodinách to bude lepší.
O čem to mluvíte?
Říkám, že vaše teorie není jen teorií.
Dostala se mi do těla látka CPH-4,
která mi umožní využívat 100 % mozkové kapacity.
Nyní využívám 28 %.
To, co jste napsal, je pravda.
Jakmile dosáhne mozek 20 %, tak se vše vyjasní.
Překonáte vlastní zábrany.
Je to jako domino. Přebírám kontrolu nad vlastním mozkem.
Nevím,
co říct.
Je to pravda. Pracoval jsem na té teorii 20 let.
Byla to jen...
hypotéza.
A nápady. Nikdy jsem si nemyslel...
- Dokážete ovládat věci? - Ano.
A taky začínám ovládat ostatní lidi.
Taky dokážu ovládat přístroje.
Dokážu je využít, ale ne všechny...
Jen ty nejzákladnější.
Televize.
Mobilní telefony.
Rádio.
Úžasné.
Necítím bolest.
Ani strach.
Ani touhu.
Jako kdyby všechny ty věci, díky kterým jsme lidé, zmizely.
Je to jako kdyby...
člověk cítil...
Všechny ty znalosti...
O všem. O kvantové fyzice.
O matematice.
Nekonečná kapacita mozku.
To vše mi teď uvnitř hlavy propuká.
Nevím, co si s tím počít.
A mě se ptáte, co s tím dělat?
Víte...
Když se zamyslíte
nad povahou života.
Chci tím říct...
Od počátku,
jak se vyvinul.
Jak se jedna buňka rozdělila na dvě buňky.
Celý ten smysl života byl...
Předat dál to,
co jsme se naučili.
Není žádný vyšší účel.
Takže jestli se ptáte, co se vším tím poznáním, tak vám říkám...
Předejte to.
Jako jiní.
Uspořádejte buňky.
Jděte napříč časem.
Časem.
Ano, jistě.
Budu u vás za 12 hodin.
- Odjíždíš? - Ano.
- Co je to? - Předpis.
Odkdy umíš psát čínsky?
- Začalo to před hodinou. - Ničemu z toho nerozumím.
Tvůj mozek ti nefunguje správně. Musí se změnit.
Ber tyhle léky, jsou přírodní.
Budeš v pořádku.
Včera v noci zastřelila žena pacienta.
Stalo se to v nemocnici Tri-Service.
Podezřelá je středně vysoká žena s blond vlasy.
Policie se snaží zjistit její národnost.
Je ozbrojená.
- Haló? - Mám informaci o pašerácích.
Chci mluvit s nadřízeným.
Aha...
Máte štěstí. Tady na stanici jsem velitel já.
Ale začněme znovu. Jak se jmenujete?
Poslouchej, vypadni ze stolu,
sedni si na židli, vezmi notebook a udělej to, co ti řeknu.
Jsou tu nové kamery, dělej, nemám času nazbyt.
Mluvte.
Mám informace, že tři lidé převážejí do Evropy tři kila drog.
Chci vědět, jestli je možné propašovat drogy.
Není.
- Prohlídka, skenery. - Pytle.
Mají pytle s drogami v těle.
- Co prosím? - Prohledejte je pečlivě, ta droga je opravdu silná.
Věřte mi.
Máte to?
Jo.
Dobře.
Počítám s vámi.
Jo, jasně.
- Díky moc, převezmeme to. - Mějte se.
Musím vás požádat, abyste vypnula počítače.
Měla byste si utřít nos.
- Promiňte? - A dala bych si sklenku šampaňského.
Ano, jistě.
Vaše šampaňské, slečno.
Děkuji vám.
Opravdu nerad to dělám, ale budete to muset vypnout.
Jistě.
Na novou éru.
Dalo by se to neoficiálně nazvat zábranami nebo žitím.
Buňky by si zvolily nesmrtelnost.
Na jednu stranu je zde žití a péče o sebe sama.
Slečno, slečno.
Musíte se posadit.
Slečno...
Slečno!
Otevřete, nebo zavolám policii!
Slečno!
Otevřete ty dveře!
Řekněte něco!
Slečno!
Slečno, otevřete!
Udělejte něco.
Slečno...
Otevřete dveře!
Slečno? Jste v pořádku?
Řekněte něco.
Slečno, nehýbejte se.
Musím s vámi mluvit v soukromí.
Dejte ruce vzhůru, prosím.
Zajistili jste ty balíčky?
Ano.
- Kde jsou? - V bezpečí.
Tady v Paříži.
A tady taky zůstanou.
Něco bych vám měl říct.
Budu k vám upřímný.
To, co jste tam udělala, mě docela vyděsilo.
Všichni se tam prostě složili,
znepokojuje mě to.
Já vím.
Dobře.
Chcete mi pomoct?
Jo.
- Co to má být? - Je to akutní, můžu řídit?
Ne, ne! Tohle je policejní auto.
To není možné, dámo. Tohle je policejní auto.
Dobře, dobře.
Pane, pane, promiňte.
- Musím s někým mluvit. - Co takhle s policií?
Jsem normální občan.
- Kde jste se naučila tak řídit? - Nikdy předtím jsem neřídila.
Bezva.
Do hajzlu. Jeďte jinudy.
Dobrá.
- My umřeme. - Nikdy opravdu nezemřeme.
Promiňte, pane, nechtěl jsem.
Prosím.
- Vystoupím, zastav. - Ani se neobtěžuj.
Dejte mi ten kufřík.
Otevřete to.
- Pojďme. - Nejsem si jistý, jestli jsem vám k něčemu.
Ano, jste.
Kvůli čemu?
Jako vzpomínka.
Můžeme jít?
- Kam pojedeme? - Na první křižovatce odbočte.
Dobře.
- Profesore? - Ano...
- Kdo volá? - Lucy. - Je to ona, je to ona.
Zdravím.
- Jste v Paříži? - Ano, jsem.
Super, skvělé, dokonalé.
Už nejsem v hotelu.
Jel jsem na univerzitu za svými kolegy
kvůli tomuto jedinečnému případu. Mluvil jsem s jedním profesorem
a věří mi.
Věřím vám.
Děkuji, myslíte, že byste mohla přijít na univerzitu?
No...
- Rád vás poznávám. - I já.
- Kapitán Del Rio. - Jak se máte?
Dovolte, abych vás představil kolegům.
Tohle je profesor Countier, neurochirurg.
- Profesore... - Znám je všechny.
Ano, jistě.
Pánové, tohle je Lucy.
První, která...
Chci říct...
Už jsem výzkum dělal.
Lucy tento výzkum ale potvrdila.
Otevřely se jí zákoutí jejího mozku.
Umožňuje jí to přístup...
Předtím to bylo třikrát tolik.
Má schopnosti.
Ukažte nám příklad.
Vaše dcera, Gabriela, zemřela ve věku šesti let, přejelo ji auto.
Bylo to modré auto s koženými sedačkami.
Na zrcátku byl plastový pták.
Můžeš zabezpečit místnost?
- Musím se soustředit. - Jistě.
Jak jste se dostala ke všem těm informacím?
Elektrické impulsy.
Všechny jsou kontaktu s ostatními.
Za sekundu si předáte tisíce bitů informací.
Buňky mezi sebou udržují vlastní komunikaci.
Umožňuje to měnit tvar.
Buňky jsou spolu, je z toho jedna věc.
Jsou hlouběji a je z toho něco jiného. A zase zpátky.
Lidé se označují za jedinečné, takže na tom stojí celá teorie existence.
Jedinečnost.
Jeden je jedinečný, ale přitom není.
Veškerý sociální systém, který existuje.
Jedna a jedna jsou dva, to je vše, co víte.
Ale jedna plus jedna se nikdy nezmění.
Nejsou to ani čísla, ani písmena.
Vkládáme lidskou existenci do rukou vědců.
Abychom si to tím nahradili.
Vytvořili jsme schopnosti,
které jsou nevyzpytatelné.
Ale pokud lidé nejsou jednotkami míry,
tak se svět neřídí zákony.
Co to tedy je?
Auta jedou po silnici.
Zrychlete to...
A auta prostě zmizí.
Jaký máme důkaz o tom, že existují?
Čas jim poskytuje existenci.
Čas je jediná měrná jednotka.
To čas dává existenci hmotě.
Bez času...
...neexistujeme.
Čas je ta jednota.
Moc dlouho je nezadržím.
Je načase odejít.
Jsi si jistá, že potřebuješ takové množství?
Bojím se, že nepřežiješ.
Některé buňky se uvnitř mě brání až do konce.
Abych se dostala k posledním procentům, tak na ně musím tvrdě.
Aby se otevřely.
Udrž toto poznání, Lucy.
Nejsem si jistý, jestli je na to lidstvo připravené.
Stále se ještě řídíme silou.
Dej nám přírodní poznání...
A přinese nám to nestálost a chaos.
Ignorance přináší chaos, a ne poznání.
Postavím počítač a nahraju do něj veškeré své poznání.
Přijdu na to, jak to udělat, abyste měl k tomu přístup.
Jo.
Přístup, který si vyžádá tvou oběť.
Nikdo se ani nehne!
Mluvíte anglicky?
Co to dělá?
Hledá energii a hmotu.
Snaží se získat energii z počítačů.
Ježíši...
Probuďte mou rodinu.
Co to vytváří?
Myslím, že počítač nové generace.
Ty tam!
Podívejte, ten počítač se hýbe.
Kde je?
JSEM VŠUDE
Život nám byl dán před miliardou let.
Teď už víte, jak s ním naložit.
eurpaweb D freey