Fant? Fant! Moraš od tod.
Fant, v redu je. –Ne! –Sinko, katran se dviga.
Stran moraš. –Ne brez vaju!
Ne glej naju. Za hrbet poglej.
Vidiš svetlobo? Pojdi, kamor te pelje, prav?
Ne ustavljaj se, ne skrij se. Pojdi za svetlobo,
pa boš prišel do jutri.
Pojdi za svetlobo.
Potni dnevnik. Jaz sem Fant. Na nalogi sem že 14 lun.
Grem za svetlobo. Jutri še nisem našel.
Potni dnevnik. 29 lun je mimo, ampak jutri ni nikjer.
Sem pa našel tega malčka. Sam je kot jaz.
Dober izvidnik je. Razmišljam, da bi ga klical Daljnogled.
Potni dnevnik. Minilo je 54 lun. 73 lun. 710 lun.
200 lun.
Potni dnevnik. Minilo je …
Veliko lun. Cel kup lun. O jutri pa ni sledu.
Nekaj prihaja. Stisk, pod krinko.
Živ človek je!
UPS. Ja, jaz sem kriva. Živjo. Jaz sem Ip.
V svojo obrambo, vse življenje sem živela v jami
in nisem prav pogosto srečala drugega človeka, kaj šele fanta!
Kdo bi rekel. Edina najstnika na svetu, pa sva se našla.
Kot bi naju združila usoda. Moji družini je bil noro všeč.
Razen očetu.
Sčasoma se mu je priljubil.
Ogenj. –Ogenj
Zdaj potujemo po svetu in iščemo idealen kraj za dom.
Kraj, ki mu Fant reče Jutri.
Jutri. –A ni Fant enkraten?
Ob njem se počutim, kot bi imela metuljčke v želodcu.
Ne samo tistih od kosila. Druge metuljčke.
Ne vem, kako se reče, videti pa je tako. In tako. In tako. In tako!
Ves čas rišem to obliko! Ne vem, zakaj. Zdi se mi prava.
Ip ima rada Fanta. Ip ima rada Fanta. Gnus. Ne, Dane?
Mama! Klump spet kuka v moj dnevnik! –Pusti jo pri miru!
Daj tablico sem, Ip. –Nisem še končala. Vrni jo!
Nehajta. –Zgrabi ga za mednožje, Ip. –Morilsko mačko bom obrnil nazaj!
Na poti je veliko ovir, toda nič takega, česar ne bi obvladali.
Razkačeni pasavruji nas lovijo.
Stisk, zategni.
Rekla sem, da ne zavij v kanjon! –Že prav. –Nikoli v kanjon!
DrSi predstavlja KRUDOVI: NOVA DOBA
Spusti jo.
Sonči!
Pamet v glavo!
Tako se dela!
Bumči? –Bumči.
Oče vedno pravi, da trop ostane skupaj.
Trop ostane skupaj!
Ampak s Fantom se mi včasih zdi, kot da sva čisto sama.
Dajta, no!
Držim te.
Vzdrži, že grem! –Držim te.
Ip!
Grozno sem lačen.
Vseeno bi ga pojedel. –Dobro, trop.
Že 10 minut nas nič ne poskuša ubiti, utaborimo se.
Oma in Klump, najdita, kje bomo spali. –Tukaj. –Tu je dobro.
Sonči in Cmokec, stražita.
Z Ugo greva po hrano. Fant in Ip? Fant in Ip?
Ej, vidva! Zadolžena sta za ogenj.
Malenkost, očka. –Brez skrbi, očka. –Nisem tvoj očka!
Hej. –Kaj, hej?
Hej, ti. –Hej, ti, tudi tebi.
Prvi sem rekel. –In jaz ti rečem nazaj.
Poglejte ju! Fant je imel včasih poplavo idej.
Nam ni on pokazal, kako se zakuri?
Zdaj pa ni za nobeno rabo. Sama ne bi preživela.
Lačen. –Vem, Klump. Dobil boš svojo porcijo vejic in grenkih koreninic,
ko bosta dva člana tropa, pustimo imena, končno zakurila!
Nehaj, model. Brez panike.
Ne, ti nehaj, model! Ti bom že pokazal …
Počasi. Mirno, korenjak.
Hočeš nočeš, prej ali slej bosta Ip in Fant hotela ustvariti svoj trop.
Kot sva ga midva. Tako pač je. –Kar pozabi.
Trop je močnejši skupaj.
To! Zakurila si!
Ip nas ne bo zapustila. Ne! Misliš, da bi … Nehaj.
Ne. Ne. Trop ostane skupaj. Trop ostane skupaj.
Ip? Si budna? –Sem. –K tebi bom zlezel.
Ej, Oma.
Živjo. –Živjo.
Naju sliši? –Ne. Ko spi, spi kot polh.
Ne, ne. To je bil hej, ki pomeni vprašanje.
Veš, razmišljal sem. –Ta roka ni moja.
No, ne morem spati. Razmišljal sem o jutri.
O najinem jutri. –Najinem? Kako to misliš?
Reči hočem, da je najin jutri
mogoče drugačen kot za druge.
Mogoče je najin jutri nekje, kjer bova na svojem.
Recimo dom, kjer bova sama. –Sama?
Pogrešala bi domače.
Ampak sliši se super! Bila bi sama? V svojem domu?
Imava lahko rože? –Veš, da. In metulje. –Pa lep žuboreč potok?
In zasebnost. –Kaj je zasebnost?
Pomeni, da vohaš samo noge, ki jih hočeš. –Hudo. –No …
Boš ti, Ip Zlata Krud,
svoj jutri preživela z mano?
Ja, bom.
Ko bom zaspala, bom sanjala o najinem domu.
Lahko noč, Fant. –Lahko noč, Ip.
Sama bi bila?
Moji punčki meša glavo s šepetom in poljubi. "A Grug sliši?"
Ja, Grug sliši. Grug sliši vse. Vse o hiši le zanju,
šepetanje, poljube, žuboreče potočkanje.
Kaj je to, zlomka?
Klump, utišaj ga.
Pritisni na gumb. –Nehaj, buši.
Še eno prekrasno jutro.
Kaj? Igral bi se? Prinesi jo!
Ne, Sonči! Mama! Sonči Danetu ne pusti palice.
Kaj je to? –Bojni krog!
Varovalo dol. –Hvala.
Danes je dober dan za smrt!
Ne uganete, kaj sem naše …
Oprosti, srček. Mislili smo, da si morilska zverina.
Ne opravičujte se za dober bojni krog. To morate videti. Pridite!
To! Navdušeni boste!
Kaj je to? –Prvič vidim nekaj takega.
Kaj je to, mama? Naj gre stran. –Na nekaj me spominja.
Po mojem je konec sveta.
Res sem že vse videla.
Ne grem se več. Kar požri me, Cmokec.
Ni konec.
Komaj začetek je. Dobrodošli v našem jutri!
Poglejte, koliko hrane. Vidiš, Fant?
Najboljši oče si! Jejmo!
Trenutek, Klump. Prej bi rad povedal par besed.
Naj ta prapor obeleži dan, ko sem nam našel dom.
Z obiljem rož in metuljev in z žuborečim potočkom.
Tukaj vam ne bo nič manj … –Lačna sem. –Malo potrpi!
Zdaj, ko ne gleda.
Samo hipec. Trenutek. Ne, ne, ne. Počakajte, no.
To je naš dom, kjer bomo za vedno skupaj. Ni za kaj!
Bravo, jaz. Problem rešen.
Hrana!
Ni čudno, da hrana raste v čisto ravnih vr …
Ni mi več do hrane. Mama, sem bolan?
Ne, srček. Sit si. –Čuden občutek.
Ne morem niti grižljaja več.
Počakajte.
Ja, lahko. Banana.
Banana? –Enkrat sem jo jedel. Zelo davno.
Bilo je poletje. Sonce mi je grelo rame.
Vse je bilo v cvetu. Bil sem še mladič.
Z enim ugrizom sem jo pojedel.
In vse odtlej ni minil niti dan, da ne bi razmišljal o njej.
Kakšna pa je, oče? Kakšna je? –Ni besed, da bi jo opisal.
Presega besede.
Razumemo. Zgrabi jo že! –Pridi, sladki greh.
Slišite tole? –Kaj je?
Kaj se dogaja? Ne vidim.
Bliže prihaja. –Bojni krog?
Nekaj je prišlo čez zid. –Ne hodi blizu.
Kdo ve, kakšna čudna onkrajzidna bitja so to.
Samo dregniva jih. Od daleč. Dreg.
Dreg, dreg.
Čakaj malo. Ne glej umazanih kož in ostrih zob.
V očeh se iskri odtenek človeškosti.
Banana. –Komunicirati poskuša.
Nada, ljudje so!
Jamski ljudje. –Mislila sem, da so že davno izumrli.
Mi srečni, da vi tu.
V srcih silna radost. –Silna radost.
Hvala. –Tudi vama silna radost.
Lepo govorijo. –Odpusti nama vzvišenost, prijatelj.
Jaz sem Filip. –Jaz pa Nada. Zakonca Boljširod.
Boljši rod? –Boljširod. –S poudarkom na "boljši".
Mi smo Krudovi. To pa je … –Fant?
Od prve. –Gospod in gospa Boljširod?
Fant! –Kaj je zdaj to? –O, Fant. –Fant!
Nada, Fant je. Fant, Fant, Fant.
Kaj se dogaja?
Pri njiju sem odraščal. Bila sta prijatelja staršev, dokler …
O, Fant. Mislila sva, da sva vas vse izgubila.
V tistem trenutku sva spoznala, da v tako nevarnem svetu
mora obstajati boljši način življenja.
Je to vaš dom? –To je njihov dom.
Hudo. –Ata, poglej!
Kdo bo prej na vrhu?
Oprosti, mala tigrica? Ne plezamo na drevo.
Boljširod zna bolje. –Neuraden moto.
Ste vsi notri?
Ja, mucek mora ostati zunaj. –Se vidimo, Cmokec.
Žal mi je. Živali prinesejo preveč …
Blata. –Dvigamo se.
Kaj se dogaja?
Dobrodošli v domu Boljširodovih.
Čudovit je. –Nekam velik, ne?
Oblake vidim. Pa sem pod streho. Kaj je to?
Rečemo mu okno.
Okno.
V redu. Fant, Zora te bo neskončno vesela.
Zora? –Zora? –Skupaj sva odraščala.
Zora.
Samo tvoj odsev je. To je ogledalo. –Oprosti. –Zora!
Oprosti. –Zora!
Kje je? –V krizni kabini sem! –Krizna kabina.
Zora, niso bile divje zveri. Lahko prideš ven.
Bi zvrtali kakšno luknjo v vrata krizne kabine?
Ne bomo. Zaradi kač. Ne boš verjela, koga sva našla.
Fant? –Zora? –Fant! Si res ti?
Glej jo. Tu si! Stara si. Ti tudi. –Star si. Ti tudi.
To sem rekla. –To sem rekel. –Spet skupaj.
Kot otroka sta bila neločljiva. Neločljiva. –Zora je punca?
Čakaj. Lenivca imaš za okras? Jaz tudi! To je Stisk!
To pa Pas.
To so Krudovi. –Zdravo. –Kva zdaj?
In to … Ne.
To je Ip. –Si punca? –Ja.
Resnična punca. Še nikoli nisem imela prijateljice!
Jaz tudi ne. –Previdno. Drobne kosti.
Dodatna vretenca. –Enkratno. –Kaj bova zdaj?
Kaj naj ti rečem? –Zakaj se nama glas spreminja? –Zakaj tako cviliva?
Ker ste gostje, vam je na voljo vse, kar hočete.
Že vem, kaj hočem.
Razen tega. –Več kot dovolj jih je.
Žal mi je, Grug. V hiši velja le eno pravilo. Ne jemo banan.
Če so pa tukaj. –Vse drugo si mirno privošči.
Ampak banan ne jemo. –Res ne?
Ne banan?
Ampak … –Ne bomo jedli banan.
Pozno je že, zato … –Kar tukaj se nagrmadimo. –Velja.
Dobro mesto, ata. –Poglej, v grmadi spijo.
Fino! –Vsak bo dobil svojo sobo.
V ločenih sobah bomo! –Kaj je soba? –Kaj je svoje?
Menimo, da zasebnost pripomore k individualnosti. Neuraden moto.
Mi pa menimo, da mora trop ostati skupaj … Kaj?
Povejte mi več o moji sobi, g. Boljšiata. –Kar z mano, sinko.
Začelo se je z drevesom in idejo.
Kakšen dan. Nisem verjel, da bom Boljširodove še kdaj videl.
Hej, ti. –Hej.
Razgled je lepši kot iz vsake jame. –Ja. Kar ne morem verjeti.
Postelja je noro udobna.
Nihče mi ne tišči noge v usta.
Veliko bolje je. –Ja.
Je to zasebnost, ki si jo omenjal?
Zdiš se mi precej daleč.
Fant? Fant?
Fant.
Malo bom gledal nočno okno.
Poglej, Dane. Tega najraje gledam.
Dobro, mumut. Kaj boš zdaj naredil?
Kakšen teleban!
Uga?
Uga.
Uga! –Bojni krog!
Zdravo, srček. –Tudi jaz ne morem spati.
Da ima vsak svojo sobo … Kdo bi živel v taki hiši?
In tale Filip Boljširod je malo čuden. Zelo čuden. –Veš, kaj mislim?
Mogoče bi lahko ostali. –Rada bi ostala tu?
Ne. Hočem nazaj v divjino, kjer bom jedla mrhovino. Jasno, da bi ostala.
Že, ampak … –Lepo je. –Ampak …
Prej si se bal, da bo hči odšla, tukaj pa je trop skupaj.
Recimo. –Malo počakaj, mogoče ti bo postalo všeč.
Mi mora biti Filip všeč? –Bodi prijazen. Ne tepi ga.
No, prav. Ampak če moram biti sam …
Bom sam s tabo.
Si predstavljaš? –Po vseh teh letih je Fant prikorakal na naš prag.
Skrbelo naju je, da bo Zora sama. Zdaj pa se je Fant vrnil.
Kot bi ju usoda spet združila. –Kot da jima je namenjeno.
Si opazil, kako ga je jamska punca držala za roko?
Menda Fant ne misli resno s tisto Mip?
Ali Pip? Mogoče Ip? –Ip je.
Nisem prepričana, da Ip spada sem. Pravzaprav to velja za vse.
Ubožčki, očitno res ne razumejo pomena zidov.
Ne vem, ali jamski ljudje spadajo v sodobni svet.
Nikoli ne bom nehal gledati okna! –Pa oni to vedo?
Poskusiva jim pojasniti, da jih čaka svetla prihodnost.
Zunaj teh zidov.
Fantova prihodnost pa je znotraj zidov.
Z Zoro. –Zoro.
Nada Boljširod, vedno misliš na druge. –Ne morem si pomagati.
Tako dobro se nisem naspal, odkar … –Jutro, Fant!
Zdravo, g. Boljširod. –Bi svež grenki sok? –Hvala.
Živjo, Fant. –Ga. Boljširod. –Zate. Sinoči sem jih naredila.
Moral bi zbuditi Ip. Že sedem ur ji nisem rekel "hej".
Kako srčkano! Pustimo ubogo Ip, naj spi. Najbrž je izčrpana.
Ne, gotovo … –Poglej! Zora gre. Kakšno naključje.
Zora, kaj pa ti na točno tem visečem mostu in ravno ta trenutek?
Opravljam jutranje naloge? –Jutranje naloge!
Genialno.
Genialno. Genialno.
Genialno. Genialno! Genialno!
Genialno.
Ponoči nisem spal. –Jaz tudi ne. –Zbudil sem se brez mame ob sebi.
Saj je ni odnesla kakšna zver? –Ne. Našla sem jo.
Tu vsi postajamo drugačni. Ne spimo več v grmadi, ne zbudimo se skupaj.
Klump pa samo strmi v tisto škatlo.
Ne zdaj, Dane. Ptiče gledam. –Pomiri se. Enkrat smo prespali tu.
In malo spremembe ne … Fant?
Fant? –Ti si, ampak si nisi podoben.
Dišiš po rožah in … –Rosi.
Bolj po bistrem gorskem potočku. –S kančkom vanilje.
Imenuje se prha. Moraš jo poskusiti.
Hočeš, da dišim po vanilji? –Samo malo.
Kje imaš oblačila? –Skurila sva jih, ko se je prhal.
Bila so tako umazana, da sva jih oprala, potem pa skurila.
Pridi, Klump! Ven gremo. –Nočem. Ptiče gledam.
Ko sem bil mlad, smo jih lovili, ne gledali. –Živel bom po svoje!
Prijateljica! Bi zajtrk?
Prav. –Še enkrat bom zakuril. –Ogenj.
Poglej.
Tako se zakuri. Nista več potrebna dva.
Koliko časa sem zapravil s tolčenjem kamnov.
Tole ti ga prihrani. In preprosto je. Nič več potolčenih prstov.
Tukaj si. Vsepovsod sem te iskala.
Zelo visoko sva.
Misliš, da imam čuden vonj?
Drugačen je. Kot rečni kamni z malo …
Pridiha mahu.
Kaj imaš na zapestju? –Samo brazgotina je.
Brazgotina? –Od trnoraka. Nič takega ni.
In tista? –Sablječrv. –Pa ta? –Škorpjojazbec.
Vodna kača, zračna kača, vulkan, konec sveta.
Sestrica, sestrica, sestrica. Rada grize.
Oče sploh še ne ve za tole.
Arašid namesto mezinca.
Vsaka brazgotina je pustolovščina.
Starša mi ne dovolita imeti brazgotin.
Zato sta zgradila zid. Da sem varna.
Ne smeš na drugo stran zidu? –Ne. Od smrti Fantove družine ne.
Ta kmetija
je tvoja jama. Podobni sva si.
Pridi.
O, šment. Tole jahaš? –Ne, očetov je.
Poslušaj, kako prede. Vidiš tistega pujsgatorja? –Ja.
Ga preskočiva? –Ja.
Vidiš tistega petjulnja? –Ja. –Ga preskočiva? –Ja!
Vidiš tisti zid? –Ja. –Ga preskočiva? –Ja!
Ne! Ip, ne smem na drugo stran! –Ne skrbi. Nazaj bova, kot bi mignil.
Si cela?
Hudo! Srce mi razbija. To je življenje!
Še kaj preskočiva.
Pripravljena? Dajmo.
Še enkrat. Kaj večjega.
Ga. Boljširod. Ogledujemo si ta izum. Čemu služi?
Filipa vprašaj. Veliko časa preživi tam.
Sicer pa … To je zate. Zdelo se mi je, da bi hotel imeti.
Stare slike obeh družin.
Hvala.
Kam je speljano tole?
Kaj, če bom kaj zamudil? Rad bi šel nazaj noter.
Ne, Klump. Igrajte se. Dane je zapostavljen.
In žalosten, ker se zadnje dni ne družimo več.
No, prav. Boš lovil palico, Dane?
Ja? Velja. Prinesi!
Žal mi je! Žal mi je, žal mi je. Nazaj k oknu bom šel.
Tukaj si. Grug! Za tabo, kolega.
Pojdiva se peljat. Grug. Grugec. G-g-g-grug.
Grug.
Grug? Bi se šla peljat?
Je od sile, ne? Smešna zgodba.
Vse, kar vidiš pred sabo, je bilo brezupna prašna pušča.
Ni smešno. –Ampak z močjo višjega razuma sem našel način,
kako usmeriti vodo s tiste gore, da teče sem. –Zanimivo.
Jalovo puščavo sem spremenil v bujno oazo.
Zdaj imamo vso potrebno vodo. Še preveč.
Razmišljava, da bi zadaj dodala nov slap. –Banana. –Ne!
Zakaj pa to? –Oprosti. Moram te spomniti na edino pravilo.
Banan ne jemo. –Zakaj ne?
Povsod so. Tista posoda je čisto polna. Za koga so?
Ves dan se lahko pogovarjava o sadju. Ali pa …
Ti pokažem nekaj finega? –Kaj pa vem.
Si pripravljaš prigrizek? –Malo bom pospravila.
Včeraj smo bili precej nemarni. –Kje pa.
Ne opazi se. Tole lahko odvržeš kar v kompostnik.
Bistro.
Bravo. –Nočemo pustiti vtisa, da smo divjaki.
Divjaki … –Sonči, pusti.
Izpusti! Otroci.
Uga, gotovo pogrešaš divjino. Ne?
Tam lovite … –Niti ne. –In nabirate. –Niti ne.
Tulite v luno.
Niti malo. Iskreno, živa beda je.
Če smo do zajtrka vsi živi, je to zmaga.
Tukaj je veliko bolje.
Lepo.
Ja. Z Grugom razmišljava, da bi se morda …
Skoraj bi pozabila. Tole sem naredila zate. –Košaro?
No, v bistvu je popotna košara.
Popotna? –Ja, za na pot.
V njej so sadje, oreščki, milo, še več mila in vratna blazina.
Ja, izvrstna bo. Za na pot.
Hvala. –Malenkost v zahvalo, da ste Fanta pripeljali domov.
Domov? –Domov. –Fanta? –Fant je zdaj doma. Razumeš.
Iti moram. Se vidiva pri večerji.
Ip?
Brazgotino imam. –Brazgotino imaš. –Brazgotino imam!
Ne povej moji ženi. Ko misli, da garam na žgočem soncu,
sem v resnici tukaj, v moški jami.
Vroče je. –Morda ti bo udobneje, če boš slekel kožuh.
Saj sem ga že.
A tako. Sem se oče lahko umakne iz družinskega kaosa.
Se sprošča, druži s kolegi.
Če jih ima. Še kozarček mleka morskega psa?
Torej se tukaj skrivaš pred družino?
Ne skrivam, pomagam. Družini pomagam.
No …
Kako ji to pomaga? –Ja …
Tukaj najdem rešitve za naše največje težave.
A tako. –Si že sproščen? Ti je udobno?
Si dojemljiv za namige?
Kaj te muči, korenjak?
Nič. –Vidim, kako se kujaš. Kaj ti ni prav?
Kuha me. To mi ni prav. –Tok tok.
Trkam na vrata, korenjak. Odpri jih.
Ne. –Zaupaj se mi.
Ne. –Vse mi povej. –Ne, nočem. Vroče mi je.
Zaupaj mi težave. –Nimam jih. Ti jih imaš.
Razkrij mi svoje težave. Težave …
Nimam … –Povej. –Nimam … –Povej. Povej.
Tukaj mi ni všeč! Prav? Trop je razpadel. Ne spimo več v grmadi.
Ne dovoliš mi jesti banan. Fant je Ip dal kamen in mi poljubil roko.
Rada bi odšla iz tropa. In ti mi greš na živce!
Zanimivo. –Mogoče bi te moral samo bolje spoznati. –Ne.
Ne to. Tisto o Ip in Fantu.
Fant bi mojo hčer rad odpeljal od nas. –Med očetoma, tudi mene skrbi za hčer.
Dokler se Fant ni vrnil, je bila osamljena. –Ja.
Skoraj bi rekel, da je problem Fant.
Čakaj, čakaj. Te prav razumem? –Ja. Ne.
Ne vem. Vroče je. –Hočeš reči, naj te rešimo Fanta,
da Zora ne bo osamljena, Ip pa bo ostala s tropom?
To pravim? –Odličen predlog, Grug.
Uspelo ti je. Obema si rešil težavo.
Ne. Res? –Sva zmenjena, kolega?
Sva!
Uga! S Filipom sva se imela super!
Poglej me. Vzravnano stojim, imam kup idej. Filip zna poslušati.
Prepozna dober predlog, ko ga … Sliši.
Hočejo, da odidemo. Brez Fanta.
Misliš? –Kot da bi to naredili. Fant je član našega tropa.
Recimo. –Si predstavljaš, kako bi prizadelo Ip? Dotolklo bi jo.
Sprva … –Mislijo, da smo tako zabiti, da bi Fanta dali za košaro sadja.
In obrnila je tako, kot da sem jaz predlagala!
Odličen predlog. –Boljširod. –Kot da bi to kdaj naredili.
Sva zmenjena? –Boljširod. –Mislijo, da smo bedaki.
Uspelo ti je. Dobro razmišljaš. Nisi bedak. –Boljširod!
Boljširod! –Boljširod!
Malo manj zverinsko, srček.
Pamet v roke. Najdiva Fanta, potem pa čim prej stran. –Prav.
Najprej pa bom naredil nekaj, kar me že zelo dolgo mika.
Noro, da sta spravila albume. To so Boljširodovi.
Tole je moja mama, to oče, to pa sem jaz.
Ja, vem. Bil sem suhec.
Tukaj je kar fino, ne?
Gre moj očka? Skrij me. –G. Boljširod?
G. Boljširod? –Samo Fant je. Živjo.
Hej, ti. –Kje sta bili? –S Cmokcem sva šli na izlet. –Izlet.
Izlet? –Na morilskem mačku. –Onkraj zidu.
Zoro si odpeljala na izlet onkraj zidu? –Ja.
Boljširodova nočeta, da Zora hodi tja. Zid stoji z razlogom. Da bi bili varni.
Fant, nehaj. –Ja. Potlači paniko.
Kaj ji je? –Samo na čebele je alergična. –Čebele?
Čebele! –Kaj, za …
En pik, nič takega. –Nič? –Ti mi ne boš pametoval.
To je izredno huda …
Ip, to je zelo huda reakcija. –Huda reakcija. –V redu je.
Ne, ni. –Nič mi ni. –Zora.
Ip, neumno si ravnala. Lahko bi se ji kaj zgodilo. Pomisli, kaj delaš!
Zakaj si tak? Pustolovščine imaš rad. –Ne!
Všeč mi je, da sem živ. Zdaj je drugače.
Morala je ven. Taka je kot jaz. To je njena jama.
Ne, ni ti podobna. In to ni jama. Ni jamska punca.
Jamska punca?
Kaj misli s tem, da sem jamska? Bo že videl jamsko!
Upam, da ste vsi lačni. Nada je cel dan kuhala.
Res je dobro, ga. Boljšamama. –Rože so za okras.
Grug, Uga, kaj bosta? –Nič, hvala. –Preden sva prišla, sva prigriznila.
Ups, brez zamere.
Prav. Poglejte! Fant in Zora sta prišla. Skupaj.
Bo šlo? Samo ne kaži napihnjene dlani. –Velja.
Dobrodošla, Ip. Tvoj stol je tukaj, zraven … Ome.
Nisva končala. Rekel si, da sem jamska. –Saj si.
To si rekel, kot da je žaljivka. Kaj je narobe z jamskimi ljudmi, Fant?
Nič ni narobe. Ti prinesem krpo ali vilice?
Ni treba? –Zakaj se tako vedeš? –Vedem se kot jamska punca.
Očitno to zate ni več dovolj dobro. –Nisem rekel tega.
Grug, zdaj se lahko pomenimo o tvojem predlogu. –Kaj?
Grug meni, jaz pa tudi, da mora Fant živeti med svojimi.
Med razvitimi ljudmi. Ip pa med svojo sorto.
Sklenila sva dogovor. –Prosim? –Kakšen dogovor? –Njegov!
Ti si predlagal. –Ti? –Fant bo ostal pri nas, Ip pa v tropu.
Grugove besede, ne moje. –Bi se me rad znebil? –Resno?
Ne, srček. Ne mislim tako. Prepričal me je, da mislim.
Ukanil me je! Odpeljal me je v svojo moško jamo in me ukanil.
Kaj je moška jama? –Kotiček, kamor se umaknem.
Umakneš od česa. –Od tebe!
Kaj? –Vsi bi se radi. –Kako si drzneš? –Kako si ti drzneš?
Kako si oba drzneta? S Fantom bi me rada spečala?
Kaj je s tvojo roko? –Čebela me je pičila.
Onkraj zidu. –Zunaj zidu si bila? –Zunaj?
Vi ste krivi! –Mi? –Lahko nekaj rečem?
Ne! –Prav. –Kako si lahko privolil?
Kaj so ti naredili? –Brazgotine imam. –Najina punčka!
Bilo je vroče. Pil sem mleko morskega psa. Bil sem nag!
Zakaj, Filip? –Ker zasebnost pripomore k individualnosti. Neuraden moto.
Očitno vsak od nas nekaj skriva.
Zakaj vsi vpijete? –Dovolj! Pridi, Fant. Gremo.
Trenutek. Najprej si se me hotel znebiti, zdaj pa naj grem z vami?
Hotel si odpeljati Ip. Obljubljal si ji metuljčke, žuboreče potočke.
Vedel sem, da poslušaš. Med vami ni nobene zasebnosti. –Med jamskimi?
Nisem rekel tega. Prednosti, samo to pravim. Tu je marsikaj res boljše.
Boljše? –Ne stradaš, ne spiš v grmadi.
In kaj manjka grmadi? –Daj, no! Grmada zaudarja!
Po ljubezni. –Moj vonj je vsaj normalen.
Sploh ne vem več, kakšen je tvoj. –Po cvetju in rosi.
Ne vem več, kdo si! Z vaniljo in butastim kamnom za vratom.
Ta kraj je kriv. Ta kraj je … –Dom. Dom je.
Dom? –To je kraj, kamor sta me poslala starša. To je jutri.
Jaz očitno ne spadam vanj.
Odšla bom. Greš z mano?
Ne morem.
Potem je moj jutri drugačen od tvojega.
Ip.
No, kdo bo sladico? –Rekel sem, da nismo lačni!
Pojedel si banano? –Ne. Vse banane.
Nemogoče. –Za jamske ljudi ni.
Kaj si naredil? –Saj so samo banane.
Samo banane? Samo banane, pravi. To je bilo edino pravilo!
Nisva še končala. Pripravil sem daljši govor.
Ga. Boljšamama, sladico bom pojedel pred oknom.
Resno? Kako dolgo sem živel s tropom? Prenašal umazanijo in smrad.
Ip? Ip, si ti?
Ne vem, kaj je.
Si ga udaril? –Ne. Sem ga pa hotel.
Banane so bile nujne za preživetje.
Banane so nas varovale.
Pred čem?
Prišla je po banane! –Kdo?
Vsako noč pride. Že vsaj sto lun.
Odkril sem, da odneha, samo če ji dam banane.
Kaj je na drugi strani zidu? –Noč za nočjo, nič ni zadoščalo!
Hoče svoje banane!
Kaj je za zidom, Filip? –Kaj je?
Za koga so banane? –Kaj je to? –Ne vem!
Samo majhna bumafna je. –Grem.
Ves čas si ji dajal banane?
Prav razumem?
Pojma nisi imel, da delaš
za majceno opico? Leta si ji dajal banane!
To pa ni dobro.
Ne, ne! Stran!
Dajmo, dajmo, dajmo.
Dane, po tistih rožah me ščiplje v črevih. Kaj sem zamudil?
Ga. Boljšamama, ni tam prej stal zid?
Filip? –Očka? Fant? –Grug?
Ni ga več. Zidu ni več. Filipa ni.
Groza. Nekaj ga je vzelo. Vse je odneslo. Kaj naj naredimo?
Nikjer jih ni. Sem pa našel tole.
Je to moja košara? –Ostro oko.
Sonči jih bo našla. S tem. Sonči, išči.
Prav. Vi kar za njo, medve pa bova popravili zid.
Oziroma ne. Zora, pojdi v krizno kabino.
Če uvlečeva trebuh, bo prostora za obe.
Zavohala je sled. –Kar jih je odneslo, ne more biti daleč.
Mama? Tudi jaz grem.
Zora! Kaj pa govoriš? Nisva taki kot oni.
Očka naju potrebuje. –Zora, počakaj!
Zora! Vzemi potno košaro. V njej je blazina za vrat.
Kam nas nesete? –Utihni že!
Če nas boste požrle, požrite najprej debeluha.
On je pojedel banane. –Ne zvračaj krivde name.
Ti si kriv! –Jaz? –Povej mu, Fant.
Pravi, da sem se jaz spremenil. Nisem se. Tak sem v resnici.
Razumeš? Kar vidiš, to tudi dobiš. To tudi … To tudi …
Tukaj si. Za hip te nisem videl. Sicer pa nikogar ne potrebujem.
Prav. Itak nisi najboljši sogovornik. Svoje misli bom premleval sam.
Potni dnevnik. Pravzaprav prenosni dnevnik.
Dolgo nisem risal. Naj nadoknadim. Se spomnite tistega jutri?
Tistega, ki sem ga iskal vse življenje?
Punca, ki jo ljubim, noče imeti nič z njim.
Ali z mano. Punce so zelo zapletene.
Dragi dnevnik. Jaz sem.
Se spomniš, kaj sem rekla o usodi? No, butasta je in laže.
Misli, da je boljša od tebe. Ostati hoče pri družini …
Boljširod. Enkratni so. Ste videli njihovo drevesno hišo?
Zakaj je bolje živeti v krošnji?
Prha, samovžigi, ogenj, ogromno hrane in … –Zasebnost
Vse je jasno. Med nama je konec! –Konec! –Prav!
Prav. –Komu mar? –Meni ni.
Je s tabo vse v redu?
Grozno svetlo je. Samo za sekundico bi gledal okno.
Moja potna košara! –Prenosno okno.
Uga, bi sinu rekla, naj ne taca po mojih stvareh?
Slabo vest imam zaradi vsega pri večerji.
Z mojimi starši, s tabo, s Fantom. –Nehaj, je že pozabljeno. Lanski sneg!
S Fantom sva preveč različna.
Tudi medve sva različni, pa se odlično razumeva, ne?
Že, ampak … Zapleteno je. On je moški.
In zato je …
Butast. Drugače je pač. –Kaj vaju muči? Sitnosti s fantom?
V mojih časih jih nismo imele.
Ker nismo imele fantov. Ali moških. Ali obleke.
Bile smo bojevniško pleme ženščin. Gromske sestre!
Kaj je Gromska sestra? –Stara Omina pravljica.
Vse je res. –Zora, ne ogovarjaj nore gospe.
Saj ne bomo šli čez, kaj? –Bomo. Sonči voha sled.
Gotovo lahko gremo drugje.
Kjer so tla trdnejša in kjer ni suhomorskih psov.
Takole. Ti skrbi za darilne koške, reševanje pa bo moja skrb. Čez gremo.
Ne, ne. Čez to že ne. –Maček je moj, jaz odločam. Čez gremo.
Bi glasovali? –Okrog! –Čez!
Okrog! –Čez!
Sonči, sem.
Hvala, Nada. Tu je veliko varneje.
Ne vidim! Kaj se dogaja? –Kam nas nesejo?
Drži se, Fant. Ko ne bomo več v hlodu, bom začel lomiti kosti na prostost.
Dajmo, bumafne! Kar začnimo!
Niso samo bumafne. So še brcafne, pa čelnafne,
podpasafne, grizafne, mišicafne!
Rame klatijo! Repi mlatijo! Blazni stiskači! Strašni bingljači!
Čekanasti hlastači! Ustodihači. Glavostiskači!
In še nekaj s čudnimi očmi.
Kaže, da imajo primitiven jezik. –Ki ga ne znaš, brihta.
Ne. Ampak po nekaj mesecih ujetništva … –Pustita meni.
Bumafenščino obvladam. –Res? –Nemogoče.
Niti malo me ne mika. Ta jezik ni lep.
Oprosti. Rad bi vprašal …
A tako. –Kaj pravi?
Jezi jih, ker je Filip prekršil dogovor!
Neumnost! Ničesar nismo podpisali, prevaranti!
In banane hočejo. –Ja, odlične so.
Kako se to tiče nas? –Še eno vprašanje.
Pred veliko lunami je bil njihov svet pravi raj.
Že vidim, da bo zgodba dolga.
Bil je čas silne radosti. Voda je prosto tekla.
Banane so rasle v šopih.
Imeli smo umetnost, politiko, gospodarstvo,
predvsem pa banane. Ogromno banan.
Ob polni luni je pošast prišla po banane.
Ja, lepi časi. –Vrni se malo nazaj.
Je rekel pošast? –Ne bom ponavljal! Kot sem rekel …
Lepi časi. Potem pa je voda iznenada izginila.
Za njo so izginile tudi banane. Pošast pa ne. Ne.
Vrnila se je po banane. Vendar jih ni bilo.
Če povzamem, banane nujno potrebujejo.
Pošasti, banane. Vesta, v čem je težava?
Voda je presušila. Dobesedno prevajaj, Fant.
Jaz, Filip Boljširod, sem brez pomoči spremenil puščavo v oazo,
ker sem speljal vodo iz izvira v gorah.
Kot je ta … Ne, tega ne prevedi.
Prepozno.
Samo on je kriv. Ukradel je vodo, pojedel banane in vam uničil družbo!
Dovolj! Ne obmetavajte me!
Predrzne opice, bojte se mojega intelekta.
Poglejte Boljširoda orodjarja in drhtite! Dreg, dreg!
Odlično, Filip.
Odlično, Nada. Izgubili smo vonj.
Ne, ne, ne! Prenosno okno!
Dajmo, dajmo.
Še dela. –Izgubljeni smo.
Tako je, če jamskim pustiš vodstvo. Še eno besedo …
Pozabili smo staro znanje,
običaje sveta, ko je bil mlad in sem bila jaz mlada.
Ko sem bila kraljica bojevniškega plemena ženščin.
Gromskih sester. –Točno, deklič. Gromskih sester.
Nevarnosti smo zrle v oči in smrt brcale v mednožje.
Ne potrebujemo Gromskih sester, ampak pot, da najdemo moške.
Pot, praviš? Gromske sestre jo vedno najdejo!
Bi lahko še zadnjič poletela?
O, marička.
Leti, Lasuljus, leti!
Na pot, najdi jih.
Dovolj mi je! Vsi ste zmešani!
Las ne bo nazaj. Zbežali so. Tudi medve bi morali, Zora.
Odkuriva jo od norih jamskih ljudi!
Mama! –Nepovabljeni ste vdrli v naše življenje,
niti umazanih tac si niste obrisali!
In tale vaš firbčni Klump z butastim oknom.
Tole je pa za starejše. –In ušiva mala podgana!
Butast otročaj. –Ubila jo bom.
Nehaj. –Ti …
Mojo hčer si odvlekla za steno, da je ranjena in bedasto razmišlja!
Mama! Ne žali prijateljice. –Vsaj Fanta je srečala pamet
in je spoznal, da jamska punca ni zanj. Med Boljširodove spada!
Greva, Zora! –Mama! Kam greš?
Stran moram!
Jamski ljudje!
O, ne.
Kaj je to?
Ip!
Daj ga!
Mama! –Tamle je.
Prihajamo, zamrznjenka!
Bojni krog! –Dajmo, bodec. Čas je, da bodeš.
Počakajte. Odložite orožje.
Kaj počneš? –Zaupajte ji. Odložite orožje.
Pridi, mali. Pokaži se.
Ne boj se. Saj gre.
To ni pošast, mama je.
Samo mladička je branila. Zaščitniška je.
In mogoče malo groba.
Mogoče ni takoj doumela,
da tujci niso grožnja, temveč prijatelji.
In da volkopajki in tujci lahko složno živijo skupaj
v drevesni hiši. Hočem reči, v ledeni jami.
Vse to ti je razkril pogled nanje?
Mogoče svet gledam skozi napačno okno.
Pobožal jih bom.
Poglejte, z zobmi me objemajo.
Fant? –Ip?
Fant –Ip, vrnila si se. –Ne.
Odločil si se. –Ne, nisem hotel tega. –Uživaj v svojem jutri.
Ip, vrni se! Ne!
Grug, dovoliš? Poskušam razmišljati!
Jaz pa poskušam priti ven, preden se prikaže pošast.
Nobene pošasti ni, gumpec. Samo prestrašiti nas hočejo. Ja.
Čas je, da vlijemo srh v srca teh opic.
Poglejte Boljširoda ognjetvorca in drhtite! Ogenj, ogenj!
Super. Zdaj imajo kopja in ogenj. Fant! Opicam je podaril ogenj!
Pripravljen? Taco.
In taco.
In taco, taco, taco, taco, taco. –Oma? Je varno, da to počneš?
Ne skrbi. Ne bo bolelo. Preveč. –Kje je Ip?
Šla je po kurjavo. –Poiskala jo bom. –Uga, pomagaj.
Ip? Ip?
O, hej. Samo … Samo kurjavo nabiram.
Mislim, da je je dovolj. Bi malo počivala po mikastenju gozda?
Bi povedala, kaj te teži?
Ne morem verjeti, da je izbral drevo, ne mene.
Ni tako preprosto. Boljširodove je poznal, ko je bil otrok.
Zato so zdaj skoraj njegova družina.
Vsaka prejšnja bolečina
je pustila rano, ki jo vidim.
Zdaj me neznosno boli,
rane pa ne vidim. –Jaz jo vidim.
Saj ni važno. Preveč sva različna.
Ni mi več mar.
Ip, če te tako boli, to mogoče pomeni, da ti ni vseeno.
Morda se je vredno boriti.
No, kaj boš naredila?
Mama, se nam ne bi pridružila? Toplo je.
Gomile nisem vajena. Saj imam šal, da mi bo …
Toplo. Nič hudega. S košaro si bom pomagala, da …
Daj, no!
Je prijetno, ne? Sem ti rekla.
Uga? Ip?
Živjo. Rada bi rekla …
Da sem bila grozna.
Po vsem, kar sem naredila in rekla,
ste me vseeno rešili. Zakaj?
Vedno pravimo, da trop ostane skupaj.
Neuraden moto. –V redu je.
Ne, ni v redu. Bila sem grozna.
Nič hudega. –Hotela sem ti speljati Fanta.
Tebi sem dala pasivno-agresivni cekar.
Ja, to je bilo čudno. –Kdo to počne?
In tvoja hči ni podgana, se razume.
Lepotička je. Prečudovita človeška deklica.
In … –Nehaj!
Kje je Fant?
Mislim, da me je vzel za ljubljenčka. –Neprijetno.
Kaj pravi? –Modri starosta je odločil …
Ker nimamo banan za pošast, bosta vidva …
Drugo lahko prevedem sam.
Pravijo, da bo jamska klada zanje gojila banane
in jih zalivala z bridkimi solzami.
Jaz pa bom nadziral, seveda. –Ni rekel tega.
Bumafen ne razumeš. –Res ne?
Opice, obvladam vaš sočni jezik. –Ne! –Mavrica. Nosne dlake. PUDING!
Naj še jaz nekaj povem. –Skala. Skala.
Filip je tako brihten, da je zabit! –Skala. Skala. SKALA!
Kaj pa boš rekel na to repliko?
Jaz bom to rešil. Dovoliš? Lahko vzamem tole? Hvala.
Ne prekinjaj me. –Ti ne prekinjaj mene. –Bi nehala? Poskušam nas rešiti.
Z afnami se razumem. Službo imam! Vidva pa bosta vse zamočila!
Kot sta zamočila še vse! Kot sta skvarila mojo lepo najstniško ljubezen.
Fant, sinko. Razumi, prosim. Grug je kriv.
Daj ga, Fant! –Nisem na tvoji strani. –Na moji je. –Ne, niti na tvoji!
Ta široka ramena pa poznam. Ip, prišla si pome.
Kaj počneš?
Kam pa kam, Filip?
Tu nimaš jame.
Pred družino se lahko skriješ,
pred mano pa ne.
Tvoj ljubi trop je vesel, da se te je rešil.
Ker jih dušiš.
Ti si svojo družino ogradil z zidom.
Ampak ogradil si tudi svoje srce.
Veš, kaj si? –Povedal ti bom, kaj si ti.
Ti si … –Slab … –Oče.
Besede kot orožje?
Samo jamska punca si. To je prha. Poskusi jo.
Rekel sem ji, naj se oprha. Kdo to reče? Ti.
Ip … Čestitam, Filip.
Udaril si, kjer boli. –Ti tudi.
Ej, Filip! Grug!
Grug, se mi blede?
Ne. Fant je orjaška banana. –Opice so hotele povedati,
da nas bodo nocoj ob polni luni žrtvovale pošasti.
Še čaka. –Nisem prepričana, da se bodo lasje vrnili.
Kako dolgo sem spala?
Zakaj strmite?
Mama! Tvoji lasje.
Bujni so in divji. Všeč so mi. –Hvala.
Oma, tvoji lasje! –Kaj? Ti so le začasni.
Ne! Vračajo se.
Lasuljus je nazaj! Dol z glave.
Povej bistvo. Bumafne. Sovražim jih.
Lasuljus pravi, da so moške odvlekli na ono stran.
Krasno. Kaj bomo zdaj? –Kaj bi storile Gromske sestre?
Dobro, Gromske sestre!
Če hočemo rešiti moške, potrebujemo še nekaj.
Okno? –Ne. –Iskriv napev? –Ne!
Drug drugega. –Kaj? Ne!
Plemenska imena. Sonči, ti boš Iskalka.
Ip, Srčni plamen. Uga, Krvavi rog.
Klump, ti boš Klump.
Brihta z nezapomljivim imenom. –Zora sem.
Zdaj si Sestra Luna. In ti boš Močvara.
Močvara? –Ime sem izbrala pred divjo grivo.
Res sem Močvara!
Sestra Luna? –Ja, Srčni plamen?
Vidiš volkopajke? –Ja. –Bi jih jezdila? –Ja!
Gromske sestre. –Gromske sestre!
Gromske sestre!
Prah mi je šel v usta.
No, očitno smo opleli.
Filip, žal mi je, da sem pojedel banane.
Mogoče sem tudi jaz kaj zamočil.
Ko si opicam dal orožje? –Ja. –Jim ukradel vodo?
Jih naučil vezati vozle? –Če so pa vezali grde!
Želim si le, da bi še zadnjič videl Ip.
Vse življenje sem iskal kraj, kamor sta me poslala starša.
Našel sem ga. Zdaj pa mislim samo na Ip.
Najboljšo prijateljico. Prvo in edino ljubezen.
Starša sta te imela zelo rada.
Hotela sta samo, da bi našel srečo.
Vem, da se ti in Ip osrečujeta.
Fant, za Ip ni boljšega, da z njim preživi svoj jutri, kot si ti.
Tudi jaz ti dovolim, da si ustvariš dom z Grugovo hčerko.
Ti nimaš nič s tem. –Vseeno hvala. Vidva gumpca sta moja nadomestna očeta.
Hvala, sinko. –Nisva preveč različna, Grug.
Oba sva nespametna očeta, obsedena z bananami.
Ki ju zdaj čaka strahotno ironična smrt.
Grug! Kaj se dogaja? –Ne vem. Ne vidim.
Ne upam si pogledati. Kaj je to? –To je … Je …
Pravzaprav kar srčkano.
To je samo čelo? Pa ne, no!
Kaj, za …
Gromske sestre! –Ip! –GROMSKE SESTRE
Kaj je to, zlomka?
USTAVITE JIH!
KRALJICA ŽENŠČIN
SRČNI PLAMEN
Srčni plamen, pazi!
SESTRA LUNA
KRVAVI ROG
ISKALKA
KLUMP
MOČVARA
Ne, ne! –Očka!
Ne! –Žri lase!
LASULJUS
Ip! Nekaj bi rad povedal. –Jaz tudi.
Bum! Tako, ja.
Ej! Si lačen? Ujemi me!
Hitro k izhodu! –Fantje, rešili vam bomo kožo!
Za las, ne? Možaka?
Filip, si cel?
Slabo je, Grug. Mislim, da sem si zvil gleženj! Pojdi, reši se.
Trop ostane skupaj, brat.
Brat? –Brat. –Brata.
Kaj, za … –Najboljša brata. –Brata za vedno!
Bananja brata! –Brata za zmeraj!
Kaj počneta? –Vzemita pamet v roke!
Cmokec, pojdi!
Ip!
Grug. –Ata? –Kje so?
Mislim, da nekaj vidim.
BANANJA BRATA
Smo vsi tukaj? –Kje je Fant? –Kje je Ip?
Bumči!
Počakaj. Nekaj bi ti rad povedal. –Zdaj?
Odkar pomnim, iščem kraj, ki se mu reče jutri. Ampak ni …
Nadaljuj. –Jutri ni kraj.
Oseba je. Ti, Ip.
Ti si moj jutri. –Res?
To!
Tu imaš!
Še bolj sem ga razkačil.
Bežite! Hitro! Sem!
Tole morava vreči nanj. –Kako? Preveč je ovijalk.
Ne morem verjeti, da se je ob …
Svobodni smo! Živeli, osvoboditelji!
Skala. Skala. Skala. Skala. Skala. Skala.
Ne!
Ip! –Ne! –Držim te!
Veš, kaj? To ni pravi prst.
Za to mi nisi povedala. Si vedel, da ima kikiriki za prst? –Ne.
Potni dnevnik: zadnji zapis.
Po dveh najdaljših in najgrozljivejših lunah v življenju
sta se obe družini skupaj vrnili domov.
Dane? Dane!
Dane!
Boljširodovi so vse povabili, da ostanejo. Za vedno.
Zato smo kmetijo malo prenovili.
Prostor je videti precej večji. –Je, ne?
In bumafne so naši sosedje. Hudo, kako žurajo. Ves čas!
Ves dan, vso noč. Filip se je naučil njihovega jezika.
Že prav. Prinesel ti bom recept. –In Grug?
Kaj praviš? –No, ne gre mu še tekoče.
Še enkrat. –Srči, povej najpomembnejše!
Ja, seveda. To niso edine spremembe.
Res vas bom pogrešala. –Z mamo sva tukaj, če naju boš potrebovala.
Pridi sem, sinko.
Adijo, očka. –Najin otročič odhaja.
Najin otročič odhaja!
Bumči?
Druščina! Sonči je spregovorila. Rekla je "bumči".
Hej. –Kaj, hej? –Hej, ti.
Oma, si se drugače sfrizirala?
To misliš? Lasuljus ima prost dan, pa preizkušam nov videz.
Klump, ne nosi okna k mizi. –Kdo je lačen?
To je posebna jed. Bratnanja bombeta.
Oče se je bal, da se bo trop zmanjšal.
Na koncu pa se je povečal. Precej po večal.
Oče je imel prav. Skupaj smo res močnejši.
Prevod in priredba Vesna Žagar Karantanija cinemas
Uredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija
Slovenian