Vet ni vad det är för dag, mr Crozier?
- Vilken veckodag, alltså. - Nej.
Det är onsdag.
Ni och jag tog ett glas tillsammans på en onsdag.
Minns ni den dagen?
Det gör jag. Ni hade hundskit i handen.
Vi skålade för "oss själva".
Det var passande då.
- Men även idag. - Ni missförstår skålen, mr Hickey.
Det var ett skämt.
Om än inte så fyndigt.
Mr Des Voeux.
Be Goodsir se om mr Croziers skador.
- Han får inte skadas igen. - Han snubblade.
Karlarna ni bad om är samlade, sir.
Oavsett om vi vill eller inte
har gårdagens händelser dragit in oss i en konflikt.
Vi måste rädda vår kommendör
och eventuella andra som hålls där mot sin vilja.
Och gripa den här gruppen med förrädare en gång för alla.
Men kommendörens order om att gå söderut, då?
Ni kan säkert gissa er till min åsikt där.
Menige Hammond tror
att det andra lägret inte ska vara svårspårat på det här underlaget.
- De kunde lätt spåra oss. - Vi föredrar kommendörens order.
Åt helvete med kommendörens order.
Vi har ett läger med nästan 30 man.
Nio är så sjuka att de inte kan gå, och ingen skeppsläkare.
Vi är bara två dugliga kaptener.
Ingen av oss kan netsilikspråket. Ingen har varit i polarområdet förr.
Ska vi ha en chans att överleva
måste vi ha vår kommendör, det är uppenbart.
Givet att vi har fler man och vapen än Hickey
kan vi rädda honom utan att förlora någon alls.
Vi föredrar hans order, sir.
- Men jag ger en annan order. - Vi har röstat, Edward.
När?
För en timme sen. Innan du vaknade.
Omröstningen gällde inte ditt befäl över lägret.
Det är okränkbart.
Vi röstade om kommendörens order.
Som han gav vid sina sinnens fulla bruk...
...och med vetskap om vår situation.
Skulle ni lämna...
...vår kommendör hos den djävulen?
Han skulle inte mana oss att fortsätta
om det inte var den bästa planen, sir.
Vi har också beslutat att var och en gör som han vill.
Du måste inte följa med oss.
- Vi lämnar proviant till de sjuka. - De flesta av oss är sjuka.
Vi ger oss av idag.
De som inte tar sig till en släde för egen maskin får stanna.
När vi slår läger nästa gång...
...hämtar vi dem, om vi kan.
Hans order var också att inte lämna någon kvar.
Det utelämnade du lämpligt nog.
Tänk om jag, och de som känner ett uns lojalitet,
organiserar vår egen räddningsinsats?
Edward.
Vi hoppar att du följer med.
Varför? För att dra?
Och överleva.
Jag vet hur kapten Little är.
Innan dagen är slut är han här med ett dussin beväpnade män.
Vi måste vara redo.
Jag räknade till elva man totalt.
Hur är det med vapen? Vilka bär dem?
Tozer.
Benson.
Armitage.
Pilkington.
Gibson.
Nej.
Gibson är också borta.
Jag tror...
- Des Voeux har nog hans vapen nu. - Borta?
Menar ni att han har smitit?
Död, sir... Och konsumerad.
Förlåt mig.
Hur obehagligt det än är måste jag beskriva läget här med ord.
Fem gevär, då. Är ni säker?
För tre dagar sen trodde vi att varelsen var på åsen norr om oss.
Hickey beordrade dit alla karlar,
och... Jag räknade till fem.
Bra gjort. Bra gjort.
Om vi får chansen att fly
och vi inte är tillsammans, då beger ni er mot sydöst.
Kan ni göra en sak för mig?
När ni kommer tillbaka till London, kan ni ge den här till en flicka?
Jag lovade att ombesörja det.
Den tillhörde hennes bror.
Jag trodde att den var borta, men på något sätt hittade jag den.
Nu har jag en chans att återlämna den.
- Ni kan leverera den själv. - Jag kommer inte att lämna lägret.
- Det vet jag. - Tappa inte hoppet.
Jag behöver er, doktorn.
Om jag någonsin var läkare är jag inte det längre.
Inte ens om Gud ser allting vi gör här nere
har ni anledning att frukta. Inte ni.
Ni är ren, Goodsir.
Ren.
Er hand blir tvingad av svin.
Finns Gud här... kommendör?
Någon Gud alls?
Det spelar ingen roll.
Den här platsen... är vacker för mig,
till och med nu.
Att få se den med ett barns ögon.
Det finns underverk här, kommendör.
Och hon... Tror ni...
- Tror ni att hon lever? - Silence?
Det här är hennes hem.
Hon är tillbaka hos sitt folk nu.
- Tror ni det? - Ja.
Bra.
Jag återlämnar den om jag kan.
Vem tillhörde den?
Jag...
Jag gav honom ett löfte.
Ja?
Jag hittar systern genom hans namn.
Han var rädd. Han sa "han vill att vi flyr".
- Ja? - Han hette...
Han hette...?
Ni har bättre färg nu.
- Tack, Manson. - Ursäkta.
Mr Hickey säger att jag inte ska kalla er "kommendör" längre.
Jag ska ta er till honom nu.
Det går bra, Magnus.
Du är en bra pojke, det vet jag.
Det är ett test, inte sant?
Av vår natur.
Kommendör?
Om ni är kvar i lägret när jag blir en måltid
ska ni inte ta emot, kommendör. Om han insisterar...
- Det får inte ske. - Om han insisterar...
...ät bara från mina fötter. Förstår ni? Fötterna.
Helst sulorna, det segaste. Förstår ni?
Allt hänger på det.
Allt klart?
Då så. Dra!
Kommendör!
Vi ska vila oss snart.
Men... kom in och slå er ner en stund, mr Crozier.
Jag har sett fram emot det här.
Varför inte låta kapten Hodgson gå tillbaka?
Mannarna i det andra lägret kan behöva hans ledarskap.
Mr Diggle, dr Goodsir, Manson.
De kan följa med kapten Hodgson.
Han var den första officeraren jag värvade.
Jag minns den dagen.
Han hade ett hundben i handen.
Jag förlåter honom. Jag förlåter allihopa, men inte er.
Förlåter ni även er själv?
Det vet jag först när det är över.
Ni försöker vara en man som ni inte är...
...eller aldrig skulle ha strävat efter.
Ni har låtit skammen driva er framåt.
Därför har vi hamnat i det här.
Varför tog ni då hit mig alls?
En stor risk för era mannar.
Tuunbaq.
En ande som klär sig som ett djur.
Men vi sköt den med en kanon och skadade den.
- Hur förlikar ni er med det? - Inte alls.
Det är mycket med resan jag inte kan förlika mig med.
I vilken mytologi är den här varelsen mittpunkten?
Jag har inga svar om varelsen, mr Hickey.
Vi skulle aldrig möta den.
Ingen på den här expeditionen var i närheten av att vara min jämlike...
...förutom ni.
Jag vill tacka er för det.
På kvällen av vad som är en riktigt stor dag.
Ni måste vara en makalöst ensam man...
...mr Hickey.
Inte länge till.
Jag kan nog dyrka upp dem senare.
Vi har hela natten på oss.
Ni kanske kan fly före gryningen.
Inte än, mr Diggle.
Jag vill försöka få med mig några av er
när Little och de andra kommer.
- När som helst nu. - Hur kan jag hjälpa er?
Följ de signaler jag ger er.
Alla ut.
Något måste ha hänt.
Han ville alltid hjälpa till. Eller hur?
Tog ni livet av honom?
- Av alla män! - Han tog sitt eget liv, mr Crozier.
Med en glasbit mot handlederna.
Ville han dö kunde han ha...
...sprungit iväg och svultit ihjäl.
Men som jag ser det gjorde han en gåva av sig själv till oss.
Lagom till middagstid.
Gör oss sällskap.
Låt karlarna äta.
Glöm det.
Menige Armitage, för hit mr Crozier.
Mr Golding... Stå upp.
Efter middagen tar vi kullen.
Vi måste göra en sak nu när mr Crozier är med oss.
Några av er har också uppgifter att sköta.
Mr Des Voeux...
...har vi fortfarande båtkättingen med oss?
Det har vi.
Förlåt far för att han inte kommer ner, sir James.
Han mår inte bra idag.
Då ska jag inte störa hans vila.
Jag ville bara ta farväl. Jag reser nästa onsdag mot Lancastersundet.
För att leta efter sir John och Francis.
Det var skönt att höra.
Far vill inte att man väntar. Det finns ett stort folkligt stöd nu.
Enterprise och Investigator är fantastiska skepp. Sanna mina ord.
Richardson och Rae tar landvägen i juni
och Plover borde vara på väg från Stilla havet vid den tiden.
Vi kommer från öst, väst och syd.
Då måste ni hitta den.
Det skulle skänka min far tröst.
Han vill leva när den hittas.
Hans "kyliga genväg till Kina", som han säger.
Dra!
Kom igen!
Skjut på!
Halt!
Skjut ett skott. Nu, menige Pilkington.
Här, Terror!
Var sågs han sist?
Söderut, tre kilometer... Han haltade på vänster sida.
Släpp loss mig från kedjan!
Då är han sjuk, varelsen.
Cornelius!
Sjuk på grund av födan, mr Hickey.
- Och vad betyder det, mr Hodgson? - "Säg mig vad du äter...
...så ska jag säga vad du är."
Jag anar en dubbel betydelse.
Stöter vi inte på varelsen snart...
...gör vi upp en signaleld här.
Han kanske har försvagade sinnen och behöver hjälp att hitta.
Är vi här för att ge den en kunglig död?
Är den sjuk borde vi skjuta med allt vi har och slakta den.
- Nu, medan den är svag. - Jag har en annan plan.
Det är nog dags att du berättar.
Varelsen är allt vi behöver: Kött och päls.
Vi kan göra minst tio rockar av den
och ta oss hem till London.
- Tror du att du ska tillbaka? Nej. - Vart annars är vi på väg?
Jag kan inte återvända.
En man som hette Cornelius Hickey sa
att expeditionen skulle pågå ett år i Arktiska havet
innan den nådde andra sidan.
Han berättade om Sandwichöarna
och att man skulle få soltorka där.
"På andra sidan världen," tänkte jag.
"Ett år är inget."
Jag slog ner honom och lämnade honom i Regent's Canal.
- Här är jag istället. - Ni kunde ha tagit värvning.
Jag tänkte smita illa kvickt när vi kom till öarna.
Jag tänkte börja om på nytt.
Jag har sett teckningarna i tidningarna.
Oahu.
Maui.
Det lät fint. Ingen sa att jag skulle frysa ihjäl
under tre förbannade år, eller hur?
Jag har lärt mig vad jag behöver, så fan ta London. Jag ska vidare.
Så häng med mig nu, pojkar. Tillsammans.
Kom igen!
Det måste höras. Kom igen!
Här är vi!
Fan ta Viktoria! Här är vi!
Fan ta Nelson! Fan ta Jesus!
Fan ta Josef och Maria!
Fan ta ärkebiskopen av Canterbury! Ingen har velat ha något av mig!
- Den är här. Den är här! - Ge mig kikaren, Magnus.
Ska vi döda den eller inte?
Låt den komma, mr Des Voeux.
Öppna er för modet.
Tänk om vi inte klarar det.
Först tar den alla som flyr.
Allt ni har hört om vår heliga tron
har varit skimrande, inte sant?
Men i Shoreditch har ni nog aldrig sett en guds vindpust i luften.
Aldrig sett en man med förtärd själ.
Det finns heliga ting framför oss.
Magnus och mr Des Voeux, kom hit. Håll en linje.
Den kommer att ha huvudet lågt. Tänk på det när ni siktar.
Vårt imperium är inte det enda imperiet. Det har vi sett nu.
Om ni springer dör ni.
Om ni missar dör vi.
Tommy, ge mig ditt gevär. Jag är den bästa skytten här.
Där borta finns inget, mr Hoar!
- Förlåt, Tom! - Framför mig!
Vänta!
Tillbaka med kättingen. Tillbaka.
Diggle, spring inte! Spring inte!
Kom igen!
Håll er stilla.
- Nej. - Rör er inte!
Nej!
Kommendör!
Magnus, kom och titta.
Kommendör.
Herregud.
Tack.
Hjälp mig.
Vänta.
Den är borta.
Charles Best.
George Chambers.
John...
John Weekes.
Det är kallare.
Det är sent. Vi borde inte vara så långt norrut.
Imorgon försöker vi gå.
Mina män.
Vi måste hitta dem.
Edward.
Vad?
Nära.
Det vore bra om du kan förstå vad jag säger.
Det kan jag.
Jag förstår av Silna att du är ensam nu.
Silna?
Ja.
Mina män.
De dog.
Alla?
Vart vill du?
Till våren kan du bestämma dig.
I vinter stannar du hos oss.
Efter vad jag gjorde?
Med Tuunbaq?
Vi grät i många dagar när vi hade hört från shamanen.
Hur var det?
När Tuunbaq dog?
Var är Silna?
Hon förlorade Tuunbaq.
Ensamhet är hennes liv nu.
När gav hon sig av?
Inatt.
Hon kan inte vara med oss längre.
- Varför inte? - Det är seden.
Alla accepterar det.
Vart gick hon?
Vart?
- Vart gick hon? - Vart gick Silna?
Vart gick Silna?
Var är Silna? Var är Silna?
Silna! Var är Silna?
Alla accepterar det.
Du måste komma ihåg var du är och acceptera det också.
TVÅ ÅR SENARE
Två män kommer och drar en släde. Vita män.
Vad vill du göra?
Säg så här till dem...
"Vi såg en kommendör där. Den de kallar Aglooka."
Fråga honom... om någon av de här männen
är den han kallar Aglooka.
"Han talade på vårt språk.
Han var döende."
Vad sa Francis? Aglooka?
"Han tog mina händer och sa: 'Hälsa dem som letar att inte stanna.'"
"Skeppen är borta.
Det finns inte genomfart. Ingen passage."
"Hälsa att vi är borta."
"Döda...
...och borta."
TILL MARCUS
Den silversvan
Som hade ingen röst
När döden kom
Ljöd sången från dess bröst