Cred că depinde de noi cum spunem poveștile triste.
Pe de-o parte, le poți înfrumuseța,
cum fac în filme și în romane de dragoste.
Unde oamenii frumoși învață lecții frumoase
și unde nu exista ceva ce nu se poate rezolva cu niște scuze
și un cântec al lui Peter Gabriel.
Îmi place această versiune la fel ca oricărei fete, credeți-mă.
Doar că nu este adevărul.
Acesta e adevărul.
Îmi pare rău.
SUB ACEEAȘI STEA
Pe la sfârșitul iernii celui de-al șaptesprezecelea an al vieții mele,
mama a decis că sunt deprimată.
Mănâncă la fel de mult ca o pasăre și abia iese din casă.
- Nu sunt deprimată, mamă. - Citește aceeași carte mereu.
- E deprimată. - Nu sunt deprimată!
Broșurile și site-urile cataloghează depresia ca un efect secundar al cancerului.
Depresia nu e un efect secundar al cancerului.
E un efect secundar al morții.
Ce mi se întâmplă mie.
"O durere supremă."
Ce serviți?
Scuzați-mă. Acestea două, vă rog.
- De băut? - Apă, vă rog.
Durerea cere să fie simțită.
Te pot muta pe Zoloft. Sau Lexapro.
- De două ori pe zi, nu doar o dată. - De ce doar atât?
Dați-mi mai mult, sunt ca un Keith Richards pentru copiii cu cancer.
Ai fost la grupul de sprijin pe care ți l-am recomandat?
Da, nu e genul meu.
E o modalitate foarte bună de a discuta cu oameni care...
- Care... ce? - Sunt pe același drum.
"Drum"? Serios?
Dă-i o șansă.
Cine știe, poate ți se va părea educativ.
Bun.
Sunteți gata?
Ne-am adunat astăzi, aici...
la propriu...
În inima lui Iisus.
Suntem aici cu I.C.
Cine vrea să-și împărtășească povestea cu grupul?
Sunt Angel, am leucemie acută la măduvă.
Sid. Leucemie limfoblastică.
Bună, sunt PJ. Neuroblastom.
Sunt Patrick. Cancer testicular.
Vă voi scuti de detaliile sângeroase ale cancerului la testicule al lui Patrick.
În principiu, i-au descoperit în testicule,
Și i-au extirpat cam toată partea, aproape a murit,
dar nu a murit.
Și acum e aici,
divorțat, fără prieteni,
locuiește pe canapeaua părinților lui,
exploatându-și trecutul cancerigen în inima lui Iisus.
La propriu. Ne arată că într-o zi,
dacă suntem norocoși,
putem fi exact ca el.
Cine urmează?
Hazel?
Sunt Hazel.
Inițial, am avut tiroidă, dar acum am făcut
- o metastază la plămâni. - Și cum ești?
În afară de faptul că am cancer în faza terminală?
Bine, presupun.
Poți conta pe noi, Hazel.
De ce să nu cânt un alt cântec?
Hristos este prietenul nostru și va fi cu noi până la sfârșit.
Bună, scumpo.
Deci? A fost grozav?
Da, mamă, a fost genial!
Și asta e viața mea.
Reality showuri,
vizite la doctor,
opt pastile de trei ori pe zi.
Dar cel mai rău dintre rele... Grupul de sprijin.
- Nu mă puteți obliga. - Sigur că putem, suntem părinții tăi.
Am vorbit de asta, trebuie să mergi. Ai nevoie de niște prieteni adolescenți.
Dacă vreți să fiu o adolescentă, nu mă trimiteți la grupuri de sprijin.
Îmi dați un buletin fals să pot merge în baruri,
să beau vodcă și să iau iarbă.
Nu "iei" iarba.
Aș știi asta dacă aș avea un buletin fals.
Vrei să mergi la mașină, te rog?
Așa că m-am dus.
Nu pentru că voiam, sau pentru că aș fi crezut că ajută...
ci din cauza motivului pentru care făceam totul în ultimul timp.
- Să-i fac fericiți pe ai mei. - Nu înțeleg de ce nu pot conduce eu.
Îți pierzi timpul stând aici să mă aștepți.
Sigur că nu-l pierd. Am chestii de făcut.
- Da. Te iubesc. - Și eu te iubesc.
Distracție plăcută.
Singurul lucru mai rău decât să mori de la cancer
e să ai un copil care moare de cancer.
Hei!
Fă-ți prieteni!
Scuze. O iau pe scări.
- Bine. - Mulțumesc.
Scuze!
Greșeala mea.
Scuze.
Oh, nu.
Bun, cine vrea să înceapă?
Vrea cineva să înceapă? Cine începe?
Haide.
Sunt Beth...
A fost o săptămână bună.
Am dormit mult.
Nu am mai fost așa înceată ca și până acum...
- A fost foarte greu. - Poți conta pe noi, Beth.
Isaac, știu că treci prin vremuri grele. Vrei să împărtășești cu noi?
- Poate prietenul tău? - Nu, voi vorbi eu.
Hei. Sunt Isaac.
Am blastom pe retină.
M-am operat la ochi când eram mai mic, iar acum am un ochi de sticlă.
Voi merge la spital să fac altă operație, îmi vor scoate și celălalt ochi.
Așa că voi fi complet orb.
Dar sunt norocos să am o prietenă incredibil de atractivă, Monica.
Și am prieteni grozavi ca Augustus Waters care mă susțin.
Și asta e tot.
- Mulțumesc. - Poți conta pe noi, Isaac.
Mulțumesc.
- Rândul tău, Gus. - Da, sigur.
Sunt Augustus Water. Am 18 ani...
Și am avut osteosarcom acum vreun an.
Astfel mi-am pierdut piciorul.
Și acum sunt jumate cyborg, ceea ce e grozav.
Dar sunt aici pentru că m-a rugat Isaac.
- Și cum te simți, Gus? - Grozav, da.
Sunt într-un montaigne russe care doar urcă, prietene.
Vrei să împărtășești temerile tale cu grupul?
Temeri?
Uitarea.
- Uitarea? - Da.
Intenționez să trăiesc o viață extraordinară.
Să fiu amintit.
Așa că mă tem că nu voi reuși.
Vrea cineva să comenteze?
Hazel?
Neașteptat.
Vreau să zic că va veni un moment când toți vom muri.
Au fost vremuri înainte de oameni și vor fi vremuri și după aceea.
Poate fi mâine, sau într-un milion de ani.
Și când se va întâmpla astăzi, nu va mai exista nimeni să-și amintească
de Cleopatra, Mohammed Ali, sau de Mozart...
Darămite de noi.
Uitarea e inevitabilă.
Dacă te sperie, îți sugerez să ignori asta.
Dumnezeu e martor că asta facem noi toți.
Ei bine... Ăsta a fost un sfat bun.
Îmi place foarte mult să vă aud vorbind,
să vă împărtășiți sentimentele.
Mulțumesc.
- Întotdeauna. - Întotdeauna.
La propriu.
Credeam că e în pivnița unei biserici, dar suntem la propriu în inima lui Iisus.
O, da.
- Cum te cheamă? - Hazel.
Nu, care e numele tău complet?
Hazel Grace Lancaster.
- Ce? - Nu am spus nimic.
- De ce te uiți la mine? - Pentru că ești frumoasă.
- Doamne. - Îmi place să mă uit la oameni frumoși.
M-am decis acum ceva vreme să nu-mi refuz plăcerile simple ale vieții.
Mai ales, după cum ai subliniat cu finețe, toți vom muri destul de curând.
E grozav, dar eu nu sunt frumoasă.
- Buna, Gus. - Buna, Lisa.
- Tu prima. - Nu, tu primul.
- Întotdeauna. - Întotdeauna.
- Care-i treaba cu "întotdeauna"? - "Întotdeauna" e chestia lor.
Că se vor iubi "întotdeauna" și alte lucruri.
Probabil și-au dat mesaj cu "întotdeauna" de vreo 14 milioane de ori anul ăsta.
Cred că-i rănește sânul.
- Hai să vedem un film. - Ce?
Sunt liberă săptămâna asta, am putea...
Nu, ziceam acum.
- Ai putea fi un criminal cu un topor. - Mereu există posibilitatea asta.
- Hai, Hazel Grace, risca. - Eu nu...
- Serios? E dezgustător! - Ce?
Crezi că arăți cool? Ai stricat tot!
- Tot? - Da, tot.
Și te descurcai bine.
Doamne! Mereu trebuie să fie o "hamartia"?
Și al tău e că, deși ai avut nenorocitul ăla de cancer, ești dispus să dai bani
unei corporații pentru șansa de a face cancer?
Și lasă-mă să-ți spun că e foarte nașpa să nu poți respira.
- E cu adevărat rău. - "Hamartia"?
- Un defect tragic. - Un defect...
Hazel Grace, nu-ți fac rău dacă nu le aprinzi.
Nu am aprins niciodată una. E o metaforă.
Pui chestia care te omoară între dinți,
dar nu-i dai puterea să te ucidă.
O metaforă.
Bună, scumpo. E ora de "Top Model"?
Nu. Am planuri cu Augustus Waters.
Dumnezeule!
Da, am picat traseul de câteva ori.
Nu mai spune.
A patra oară când am condus, s-a petrecut cam așa:
Și când am terminat, instructorul s-a uitat la mine și a zis:
"Condusul tău e neplăcut, dar tehnic nu este nesigur."
- Avantajele de a avea cancer. - Cu siguranță.
Spune-mi despre tine.
Aveam 13 ani când l-au depistat.
Cam cea mai rea posibilitate.
Cancer tiroidian în stagiul IV.
Nu aveau prea multe posibilități.
Nimic nu-l oprește, desigur.
Operații, radiații, chimioterapie,
mai multe radiații...
Care au funcționat o perioadă,
dar au început să nu mai meargă.
Și într-o zi, plămânii mei au început să se umple cu apă.
Asistentă! Avem nevoie de o asistentă imediat!
Nu puteam respira. Nimeni n-o putea controla.
O poți face, scumpo. Nu-ți fie teamă.
Atunci ar fi trebuit să fie sfârșitul.
Doamne.
Apoi s-a întâmplat ceva ciudat.
Antibioticele și-au făcut efectul, au înlăturat lichidul din plămâni...
Mi-am recuperat puterile.
În momentul următor, făceam parte dintr-o cercetare experimentală.
Cele care sunt faimoase în Republica Cancerlandia pentru că nu funcționează.
Se numește Phalanxifor.
Nu a funcționat la 70% din pacienți, dar dintr-un anumit motiv,
funcționează pentru mine. L-au denumit "Miracolul".
Plămânii mei tot nu funcționează ca niște plămâni normali, dar în teorie
mai pot funcționa o vreme. Nu știu.
Te-ai întors la școală?
Mi-am luat diploma de absolvire, așa că fac cursuri la MCC.
Fată de colegiu.
- Asta explică aura de sofisticare. - Ai grijă!
Bun venit în casa mea umilă.
Ai mei le numesc "încurajări".
"Dacă vrei curcubeul, trebuie să te confrunți cu ploaia."
- "Iubim să te avem aici." - Nu întreba.
- Bună, familie. - Bună, Augustus.
O nouă prietenă?
- Da, ea e Hazel Grace. - Bună, doar Hazel.
- Ce faci, "Doar Hazel"? - Bună, Hazel, ce faci?
Noi mergem jos. Pa!
- Încântată de cunoștință. - La fel.
Asta e. Lumea lui Augustus.
Asta e camera mea.
- Impresionantă colecție. - Da, jucam pe vremuri.
- Mă pot așeza? - Da, simte-te ca acasă.
Mi casa es tu casa.
Scuze, scările...
Și statul în picioare...
Da, înțeleg.
- Serios, ești bine? - Da.
- Bun. Care e povestea ta? - Ți-am spus deja.
- M-au diagnosticat la 13 ani... - Nu povestea ta de cancer.
Povestea ta adevărată. Interese, hobbyuri, fetișuri ciudate.
- Fetișuri ciudate? - Primul lucru care-ți vine în minte.
Ceva ce-ți place.
"O durere supremă".
Bun. Ce e asta?
- E un roman. Cartea mea preferată. - Stai, are zombi?
- Zombi? Nu. - Soldați stelari?
- Nu, nu e genul ăla de carte. - Atunci de ce e vorba?
De cancer.
- Despre cancer? - Dar nu doar atât.
Crede-mă, e genială.
Autorul, Peter Van Houten,
e singura persoană pe care am cunoscut-o în toată viața mea
care știe cum e să mori, dar n-a murit.
Bun. Voi citi cartea asta oribilă cu un titlu plictisitor,
care nu are nici zombi, nici soldați, iar în schimb...
Tu vei citi asta.
Versiunea în proza obsesiva, dar briliantă, a jocului meu video preferat.
"Counter insurgence"?
Nu râde. E grozavă.
E vorba de onoare, sacrificiu, curaj și eroism.
Te învață să-ți accepți destinul și să lași o urmă în lume.
Mulțumesc.
Mâinile tale sunt atât de reci!
Nu atât reci, cât insuficient oxigenate.
Hazel Grace?
Îmi place când îmi vorbești în termeni medicali.
E alta.
Ți-a dat-o el?
Te referi la herpes?
Da, la asta mă refer. E visul oricărei mame.
- Nu-ți face griji. - Nu-mi fac.
Nu e mare lucru.
Am petrecut puțin timp împreună, nu e ca și cum aștept să mă sune.
- Asta e? - Da.
Credeam că e piper. Azi, în China, e ziua internațională a fructelor de pădure.
Nu e grozav?
"Spune-mi că-mi lipsesc ultimele 10 pagini din carte."
E bun, nu?
- Ai mâncat multe fructe de pădure azi? - Da.
Spune-mi că această carte NU se termină așa!
Am făcut ceva la desert care să fie pe tema cu fructele goji.
Sunt un antioxidant grozav.
O carte nu se poate termina în mijlocul propoziției! Ce e asta?!
- În fiecare an? - Da, e în fiecare an.
- Știu. - Îmi plac.
Scumpo, vrei să pleci de la masă?
Ce?
Hazel Grace.
Bun venit în tortura dulce a lecturii cărții "O durere supremă".
- Și acum încalc toate regulile! - Ești bine?
Eu? Da, sunt bine. Dar sunt cu Isaac și...
Isaac, Hazel de la grupul de sprijin face lucrurile mai bune sau mai rele?
- Mi-am pierdut timpul... - Isaac! Fii atent la mine!
- Mi-am pierdut timpul... - Cât de repede poți ajunge aici?
Grozav. Trebuie să închid. Pa.
Bună.
Hazel.
Isaac, Hazel de la grupul de sprijin e aici.
- Bună. - Bună.
Doar un avertisment:
Isaac e în mijlocul unui episod psihotic.
- Apropo, arăți drăguț. Îmi place culoarea. - Mulțumesc.
Isaac.
Isaac, a venit Hazel.
- Bună, Isaac. - Bună, Hazel.
- Ce faci? - Sunt bine.
Se pare că Isaac și Monica nu mai sunt împreună.
Isaac, îmi pare rău. Vrei să vorbești despre asta?
Nu, vreau doar să plâng și să joc jocuri video.
Nu ar fi rău să vorbești cu el dacă ai vreun sfat feminin.
De fapt, cred că reacția lui e foarte normală.
- "Durerea cere să fie simțită". - Citezi din cartea mea.
A zis că vrea să se despartă de mine înainte de operație...
Pentru că nu se poate descurca cu asta.
Eu îmi voi pierde vederea, iar ea nu se poate descurca cu asta.
Și eu îi tot spuneam "întotdeauna"
și ea mă tot întrerupea și nu spunea "întotdeauna" și...
Era ca și cum am murit deja, știi?
Uneori oamenii nu înțeleg promisiunile pe care le fac atunci când le fac.
Mă simt ca un ratat. Încă port colierul.
- Dă-l jos. - Dă-l jos, frate.
Da!
Bravo, amice. Așa se face.
Vreau să lovesc ceva.
Nu lovi aia!
- Lovește asta. - Scuze.
Voiam să te sun de câteva zile,
dar am așteptat până am o părere coerentă legată de "O durere supremă".
Stai așa. Isaac.
Pernele nu se rup. Ai nevoie să spargi ceva.
Încearcă asta.
- Cu trofeul? - Da.
- Ești sigur? - M-am tot gândit cum să-i spun tatei
că urăsc baschetul. Fă-ți de cap.
Întotdeauna!
- "O durere supremă". - Mă bucur că ți-a plăcut.
Da, în afară de final.
- Știu, e un pic abrupt. - Un pic? E malefic!
Înțeleg că ea moare, dar e un contract nescris între...
- Gus? - Da?
- Pot? - Sigur.
Între autor și cititor. Și terminarea unei cărți în mijlocul unei propoziții
- încalcă acel contract, nu? - Da, sunt de acord, dar... Înțeleg ideea.
Să fiu sinceră, mi se pare foarte real.
Oamenii mor în mijlocul vieții, mor în mijlocul propoziției.
Și nu știu...
Dar chiar mi-ar plăcea să știu ce se întâmplă după ce Anna moare.
- Cu mama Annei. - Da și cu Olandezul-cu-lalele.
- Și cu hamsterul Sisyphus. - Da!
Ai încercat să-l contactezi pe acest Peter Van Houten?
I-am scris multe scrisori, dar n-a răspuns niciodată.
Se pare că s-a mutat în Amsterdam și e foarte retras.
- Păcat. - Da.
Isaac, te simți mai bine, amice?
Asta e treaba cu durerea.
Cere să fie simțită.
Te ajut să strângi.
Hazel Grace.
Augustus Waters.
Nu pot să-mi scot cartea asta nesuferită din cap.
Cu plăcere.
Avem nevoie de încheiere, nu?
Asta i-am spus și eu lui Van Houten în scrisori.
Dar n-a răspuns niciodată.
Nu.
Stimate Domnule Waters,
scriu să vă mulțumesc pentru corespondență electronică.
Sunt recunoscător oricărei persoane care îmi citește cartea.
- Augustus? - Da?
- Ce faci? - Se poate să o fi găsit pe asistenta
lui Van Houten și să-i fi dat un e-mail.
- Augustus. - Și i l-a trimis lui Van Houten.
- Vrei să continui? - Da, da, continuă!
Sunt îndatorat ție, domnule... Hazel Grace, mi-a zis "domnule".
Augustus, citește în continuare!
Pentru minunatele cuvinte legate de carte și pentru că v-ați rupt din timpul vostru.
Să-mi spuneți că această carte și citez: "înseamnă foarte mult"
și pentru prietena ta, Hazel Grace.
Nu se poate! Nu se poate!
Ba da. Să-ți răspund la întrebare.
Nu, nu am mai scris nimic și n-o voi mai face.
Nu simt că ideile mele le-ar aduce beneficii cititorilor mei sau mie.
Oricum, mulțumesc pentru e-mailul tău generos.
Cu sinceritate, Peter Van Houten.
Da, asta s-a întâmplat.
Doamne!
Încercam să-ți spun că sunt grozav.
- Crezi că aș putea... - Verifică-ți emailurile.
Doamne.
Doamne, Augustus.
Sunt foarte emoționată!
Dragă domnule Peter Van Houten, mă numesc Hazel Grace Lancaster.
Prietenul meu, Augustus Waters, care a citit cartea la recomandarea mea,
a primit un e-mail de la dumneavoastră pe această adresă. Sper că nu vă deranjez.
Mă întrebam dacă îmi puteți răspunde la unele întrebările pe care le am
în legătură cu ce se întâmplă după finalul cărții. Mai ales:
Mama Annei se căsători cu Olandezul-cu-lalele?
Și olandezul cu lalele urmărește ceva sau doar e neînțeles?
În final, speram să îmi spuneți ce s-a întâmplat cu hamsterul Sisyphus.
Întrebările m-au bântuit ani întregi
și nu știu cât timp mai am să aflu răspunsurile.
Știu că nu sunt întrebări importante din punct de vedere literar,
și cartea dumneavoastră e plină de întrebări literare, dar mi-ar plăcea să știu.
Și, desigur, dacă vă decideți să mai scrieți ceva, mi-ar plăcea să citesc.
Sincer, v-aș citi și lista de cumpărături.
Cu mare admirație, Hazel Grace Lancaster.
Nu e rău.
- Crezi? - Da, e un pic pretențios,
dar Van Houten folosește cuvinte precum "părtinitor" și "bacanală", așa că...
Cred că-i va plăcea.
Chiar e 1 noaptea?
Da? Așa se pare.
Ar trebui să mă culc.
În regulă.
Poate "în regulă" va fi "întotdeauna" al nostru.
În regulă.
Doamne!
Dragă domnișoară Lancaster,
Nu vă pot răspunde întrebărilor, cel puțin nu în scris,
pentru că ar putea constitui o continuare,
pe care ați putea publica-o sau împărtăși pe internet.
Nu că nu am încredere în dumneavoastră, dar cum aș putea avea? Nici nu vă cunosc.
Dacă aveți vreun drum prin Amsterdam, mă puteți vizita oricând.
Ce?
Cu sinceritate, Peter Van Houten.
Peter Van...?
Doamne! Ce viață e asta?
Hazel?
- Mamă! - Ce e?
Uită-te la asta. Vino aici.
Uite.
- Ce? - Da. Peter Van Houten!
Uite ce a spus! "Dacă aveți drum prin Amsterdam..."
Trebuie să merg!
- E incredibil. - Ne-a invitat în Amsterdam!
Amsterdam!
Putem merge? Crezi că putem merge?
Vorbim de Amsterdam! Vreau să ai ce vrei tu.
Dar nu avem bani...
Și ar trebui să luăm tot echipamentul acolo. Cum am face asta?
A fost o prostie. Îmi pare rău.
Îmi pare foarte rău.
E în regulă. Nu-ți face griji.
De ce nu vorbești cu binefăcătorii? Folosește-ți Dorința.
- Am folosit-o deja. Înainte de Miracol. - Pe ce?
Nu Disneyland.
Hazen Grace, nu te-ai dus la Disney.
- Nu ți-ai folosit ultima dorință... - Aveam 13 ani...
- ca să mergi la Disney World. - Și Epcot Center!
O, doamne.
A fost super!
- Ce poveste tristă. - L-am cunoscut pe Goofy!
- Sunt rușinat. - De ce?
Nu cred că am o pasiune pentru o fată care are niște dorințe clișeice.
Teribil.
Vii?
Cel mai important lucru la orice RMN
e să stai nemișcat.
Dar în acea zi, era aproape imposibil.
- Bună, Gus. Ce faci? - Bună ziua, doamnă Lancaster.
Hei. Tricou cu Rick Smith?
- Da. - Îl adoram pe tipul ăla.
- Augustus Waters. - Mă bucur să te cunosc, sunt Michael.
- Mă bucur să te văd. - Bună ziua, doamnă Lancaster, la fel și eu.
- Bună, Hazel Grace. - Bună.
Vrei să mergi la un picnic cu mine?
Mi-ar plăcea să merg la un picnic cu tine.
Mergem?
Nu. Lasă-mă...
Miros a spital. Mă duc să mă schimb.
Deci... Și tu ești un supraviețuitor?
Da, nu l-am tăiat pe micuțul ăsta degeaba.
Deși e o strategie foarte bună pentru a slăbi.
Picioarele cântăresc foarte mult.
Și acum ești sănătos?
Da. Fără urmă de cancer de 14 luni.
- Serios? E fantastic. - Da.
Ascultă, Gus...
Trebuie să înțelegi că Hazel e încă destul de bolnavă.
Și că va fi așa pentru restul vieții.
Ea va vrea să țină pasul cu tine, dar adevărul e că plămânii ei...
Ești gata, Gus?
Da.
- Bine. Ne vedem curând. - Bine.
- Ce zi superbă! - Da.
Aici îți aduci toate fetele pe care le cucerești?
Da într-adevăr. Probabil de aia sunt încă virgin.
N-ai cum să fii virgin.
- Serios? - Lasă-mă să-ți arăt ceva.
Vezi cercul ăsta?
Ăsta e cercul cu virgini.
Și asta...
ăștia sunt tipii de 18 ani cu un singur picior.
Așa că da.
"Funky Bones" de Joep Van Lieshout.
- Pare olandez. - Este.
La fel ca Rick Smiths. Și lalele.
Vrei un sandviș?
- Lasă-mă să ghicesc. - Brânză olandeză și roșii.
- Scuze, roșiile sunt din Mexic. - Cum îndrăznești?
Nu e grozav? Folosesc un schelete că și loc de joacă.
Gândește-te.
- Îți plac simbolurile. - Apropo de asta,
poate te întrebi ce faci aici, cu un sandviș nașpa cu un tip cu tricou cu Rick Smiths.
Mi-a trecut prin cap.
Ei bine, Hazel Grace, la fel ca mulți înainte ta,
o spun cu foarte multă afecțiune, ți-ai folosit dorința prostește.
- Ți-am spus, aveam 13 ani... - Taci.
Sunt în mijlocul unui monolog măreț.
Erai mică, ușor de impresionat, Moartea cu Coasa te aștepta după colț
și ai ales o dorință pe care nu o voiai, de fapt.
Dar cum ar fi putut tânăra Hazel, care nu citise "O durere supremă",
să știe că dorința ei adevărată era să-l viziteze pe Peter Van Houten în Amsterdam?
Dar am folosit-o, așa că...
E un lucru bun că am păstrat-o pe a mea.
Deci vrei să spui că...
Nu-ți voi da dorința mea, Hazel.
Dacă la asta te gândeai...
Deși...
Și eu am un interes să-l cunosc pe acest domn Peter Van Houten...
Și nu ar avea niciun sens să-l cunosc fără fata care mi-a recomandat cartea, nu?
Așa că am vorbit cu binefăcătorii și sunt de acord.
Plecăm într-o lună.
Nu...
Doamne!
Augustus!
Mulțumesc.
Aparent... Nu știu dacă fac asta foarte des,
dar sunt dispuși să mă lase și pe mine să merg...
E incredibil.
Hazel, e foarte frumos.
Știu.
Și un pic nebunesc...
Da, e foarte nebunesc. E o mare nebunie!
- Ei bine... - E Amsterdam!
Abia te-a cunoscut...
- Știu! - Și ți-a dat dorința lui...
Împărțim dorința... De fapt, el... Da, o împărțim.
E foarte drăguț.
Doar dacă...
Ce?
E prietenul tău?
Stop! Nu începe... Nu e iubitul...
Concentrează-te, e vorba de Amsterdam.
- Îți place de el... - Oprește-te.
Concentrează-te. Te rog. Pot merge?
Bun. Ca și mama ta... Îmi place ideea asta la nebunie.
Și... Cred că ar trebui să discutăm cu doamna doctor Maria.
Bine.
Nu știu.
Dar ați spus că tomografia e încurajatoare.
Așa este, dar nu știm cât timp va fi în acest mod.
Nu mă voi muta acolo, e doar pentru câteva zile. E o vacanță.
- Așa e. - Dacă te îmbolnăvești?
E o țară străină.
Au doctori în Amsterdam. Au și ei cancer.
Nu toate sunt la fel, iar al tău este deosebit în mod particular, Hazel.
Nu te-aș putea lăsa decât...
...dacă ar merge cineva care este familiarizat cu cazul.
Dacă ar merge mama?
Stai, ce?
Cum ar fi dacă vii?
Sunt sigură că binefăcătorii ar fi de acord. Sunt plini de bani!
Poate asta ar funcționa.
Și apoi s-a întâmplat asta.
- Bună. - Hei.
- Bună. - Ești bine.
- Ce s-a întâmplat? - Ca de obicei.
Lichid în plămâni care împiedică oxigenarea.
Ți-au pus un tub.
Ți-au scos un litru și jumătate aseară.
Vestea bună e... că nu ai nicio tumoare.
Nu mai e nicio tumoare nouă în corpul tău.
- Suntem ușurați. - A fost doar un incident.
Poți trăi cu asta.
Domnule Lancaster.
- Cum e? - Mai bine.
Mulțumesc. E mai bine.
- Nu mă lasă să intru. Doar rudele. - Da, îmi pare rău.
Da, înțeleg.
- Îi puteți spune că am venit? - Da, sigur. Îi voi spune.
- Bun. - Gus, de ce nu te duci acasă?
Odihnește-te.
De obicei, tumorile rezista la tratament, dar încă nu s-a întâmplat asta la tine.
Pe de altă parte, e posibil ca medicamentul să înrăutățească edemul.
Adevărul e că puțini oameni au luat Phalanxifor la fel de mult că Hazel.
Nu știm ce efecte au pe termen lung.
Ceea ce încercam să evităm este creșterea endoteliului,
care, când se agravează, poate cauza boala, insuficiență vasculară
și extinderea tumorilor pe care ne chinuim să le combatem.
Șansa de supraviețuire a acestor pacienți este mai mică dacă avansează boala.
O poți face, scumpo.
Nu-ți fie frică.
Doamne.
Nu voi mai fi mamă.
Am o întrebare.
- Da, Hazel? - Mai pot merge în Amsterdam?
Nu e o idee bună în momentul de față.
- De ce nu? - E vreo posibilitate să mergem?
- Ar spori unele riscuri. - Asta se aplică și mersului la Mall.
- Da, dar într-un avion? - Au oxigen în avion.
- Ești în stagiul IV. - Poate nu voi mai avea altă ocazie.
Niciodată. Dacă medicamentele își fac efectul, nu înțeleg de ce nu...
- Poate ar fi posibil să... - Nu.
Nu știu cum să-ți spun altfel, Hazel.
Ești foarte bolnavă. Îmi pare rău.
Alo?
Da, imediat.
Hei. E Gus... Din nou.
Scuze, doarme.
Da, e bine.
La revedere.
Știu la ce te gândești.
Nu e corect pentru el.
Nu e.
Nu are nevoie de asta. Nimeni nu are.
- Nu merită să aibă atâtea probleme. - Ai dreptate.
Eu și mama ta ne gândeam la același lucru. Cred că e vremea să te dăm afară.
Să te ducem la un orfelinat, să fie problema lor.
Vorbesc serios. Nu suntem oameni sentimentali.
Bună?
Tăcerea e asurzitoare.
Hazel Grace?
Bună, Augustus.
Ești bine?
Nu.
Ce s-a întâmplat?
Spune-mi.
Nu știu.
Totul.
Vreau să merg în Amsterdam, Gus.
Și vreau că Van Houten să ne spună ce se întâmplă după finalul cărții.
Și nu vreau viața asta.
De fapt, e doar vina cerului. Mă întristează.
Și sunt niște leagăne penibile pe care mi le-a făcut tata când eram mică...
Cam asta e tot, cred.
Ei bine...
Cer să văd acest leagăn care-ți stoarce lacrimile.
Înțeleg ce vrei să zici. Sunt niște leagăne foarte deprimante.
Hazel Grace, sper că îți dai seama...
...că încercarea ta de a mă ține la distanță nu va schimba ce simt pentru tine.
Toate eforturile de a mă ține departe de tine vor eșua.
Uite...
Îmi place de tine.
Și îmi place să petrec timpul cu tine și toate astea...
Dar nu pot permite să continue asta.
De ce nu?
- Pentru că nu vreau să te rănesc. - Nu m-ar deranja.
- Nu înțelegi. - Ba înțeleg.
- Nu înțelegi. - Știu ce zici, dar nu m-ar deranja, Hazel.
Ar fi un privilegiu să-mi frângi tu inima.
Gus, sunt o grenadă.
Într-o zi voi exploda și voi distruge tot din jurul meu și...
Și simt că e responsabilitatea mea să micșorez daunele cât de mult pot.
O grenadă?
De aia nu am un hamster.
Trebuie să facem ceva cu leagănele astea.
Bun...
Leagăne în căutare de cămin.
Leagăne disperate și singure
au nevoie de un cămin primitor.
Leagăne singure și pedofile
au nevoie de fundurile copiilor.
- Nu. - Nu. Nu?
Îmi place.
De aia.
De aia îmi placi, Hazel Grace.
Ești atât de ocupată să fii tu însăți încât nu-ți dai seama cât de unică ești.
Nu poți spune lucruri de astea.
Așa vorbesc cu toți prietenii mei.
Știu, știu. Prieteni.
- Prieteni. - Prieteni.
Prieteni.
Nu poți face asta!
Mulțumesc că înțelegi...
...doar prieteni.
În regulă...
Încetează! Nu mai flirta cu mine!
Dragă Hazel,
am primit mesaj de la binefăcători
că ne vei vizita cu Augustus Waters și mama ta pe patru.
Mamă?
Da?
Mamă!
- Scuze. - Ce e? Eram în duș.
I-ai sunat pe binefăcători să le spui că am anulat călătoria?
Asistenta lui Van Houten mi-a trimis un e-mail
și ea crede că încă mergem.
Ce?
- Trebuia să-ți spun cu tatăl tău... - Mamă?
Mergem la Amsterdam.
Vor... Mergem la Amsterdam?
Mergem la Amsterdam!
Am rezolvat totul, mergem! Doamna doctor Maria, toată lumea știe.
- Dar doar pentru trei zile, nu șase. - Doamne!
Dar totul e pregătit. E un oncolog acolo.
- Totul e pregătit. - Te iubesc.
Te iubesc atât de mult!
Și eu te iubesc.
- la loc. - Mergem la Amsterdam.
Mergem la Amsterdam!
- Mergem la Amsterdam! - Vorbim după, ai să dai un telefon.
Sună-l!
Ei bine, plămâni...
Comportați-vă bine o săptămână, de acord? Încă o săptămână.
Bună, Gus. Sper că ai pregătit pașaportul!
Deja sunt deasupra norilor!
Haide!
- Stai. Am uitat mâncarea. - Ce ai uitat?
- Ai pașaportul? - Da.
- E în geantă. - Bine.
Cum le-am spus binefăcătorilor:
Ori merg în stil mare, ori nu mai merg.
- Mamă, mergem la Amsterdam! - Da, mergem acum la Amsterdam!
Bună, familia Lancaster.
- Gus. - Mă bucur să vă văd.
- Îl iau eu, domnule. - Gus, ești așa creativ!
- Bine, Hazel Grace? - Bine!
- Ce ai în nas? - Jackie!
- Îmi cer scuze. - Nu e nicio problemă.
Se numește canulă. Mă ajută să respir.
Îl vezi pe amicul meu de aici?
Îmi dă oxigen printr-un tub.
O să mă ajute și pe mine să respir?
Poate. Vrei să încerci?
Bine...
Vino aici.
Poftim.
Mă gâdilă!
E ceva...
Cred că respir mai bine.
Ți l-aș lăsa ție, dar am nevoie de el.
- Mulțumesc că m-ai lăsat să-l încerc. - Cu plăcere.
Hai să mergem, Jackie.
Mulțumesc! Ai grijă. Pa!
- Cred că e al nostru. - Da, al nostru e.
Mergem la Amsterdam!
- Ai mai fost cu avionul până acum? - Nu.
E emoționant.
Domnule? Nu se fumează în acest avion.
- Sau în orice alt avion. - Nu fumez.
Da, e o metaforă. Pune chestia care ucide în gură, dar nu îi dă puterea să ucidă.
Ei bine, această metaforă este interzisă în acest avion.
Atenție, pregătiți-vă de decolare.
Mulțumesc.
Ești bine?
Gus, așa se simte când mergi într-o mașină cu tine.
Doamne, zburăm.
Zburăm!
Uită-te jos!
Nimic n-a mai arătat așa în toată istoria oamenilor!
Uită-te la mașini. Ca și cum...
- Voi doi sunteți adorabili. - Suntem doar prieteni.
Ea crede asta, eu nu.
Pleacă de lângă ea, nesuferito!
Uite, Hazel!
E incredibil.
Ce?
Uită-te la vitralii. E grozav!
Mă duc să ne cazez.
Ai face bine să te îmbraci, pentru că ai o rezervare
pentru două persoane diseară la Oranjee.
Și scrie: Să vă distrați. Domnul Peter Van Houten.
Am citit despre restaurant și pare grozav.
În broșura spune că e elegant și foarte romantic.
Exact. Elegant...
O, doamne...
Bine, dar...
Ce vei purta?
E pentru mine?
Doamne, e atât de frumoasă!
Spuneam și eu.
Spuneai și tu?
Vrei să spui că ești de acord ca fiica ta adolescentă
să iasă cu un băiat mai mare
într-un oraș cunoscut pentru viciile și depravarea sa?
Da, asta voiam să zic.
Gus!
Arăți minunat!
Mulțumesc, doamnă.
Hazel, a venit Gus!
Și arată incredibil!
Am auzit că restaurantul acesta e nemaipomenit.
Ce?
Arăți superb.
Mulțumesc.
Aici.
Oranjee. Aici e.
Masa dumneavoastră, doamnă și domnule Waters.
Mulțumim.
- Mulțumesc, Gus. - Sigur.
Șampania este din partea noastră. Poftă bună.
Bună seara.
Voila.
- În regulă? - În regulă.
E minunată.
Știți ce a spus Dom Perignon când a inventat șampania?
Veniți repede, gust stelele!
Bine ați venit la Oranjee!
Doriți meniul sau preferați varianta bucătarului-șef?
Varianta bucătarului-șef sună minunat.
Și, domnule...
ceva îmi spune că o să mai vrem puțin din asta.
Am adunat în sticle toate stele pentru voi în această seară, tinerii mei prieteni.
Cred că sunt ale noastre.
- Rizoto Dragon pentru domnișoara. - Mulțumesc.
- La fel și pentru domn. - Mulțumesc.
Poftă bună.
Vreau ca acest rizoto să devină o persoană
s-o pot duce în Vegas și să mă căsătoresc cu ea.
- Îmi place costumul tău. - Mulțumesc. E prima oară când îl port.
Nu e costumul pe care îl porți la înmormântări?
Nu. Acela nu e nici pe departe atât de elegant.
Când m-am îmbolnăvit prima oară
mi-au spus că am 85% șanse să mă vindec.
Aveam mari șanse.
Dar asta însemna un an de tortură, pierderea piciorului meu,
și după tot aveam 15% șanse de eșec.
Chiar înainte de operație i-am întrebat pe părinții mei
dacă pot să-mi cumpere un costum bun.
- Deci e costumul tău de înmormântare. - Exact.
Am și eu așa ceva, o rochie. Am cumpărat-o când am făcut 15 ani.
Dar nu cred că aș purta-o la o întâlnire.
Deci suntem la o întâlnire?
Nu forța nota!
- Suntem doamnă și domnul Waters. - Asta pentru că ea nu știe engleză.
Dar putem să ne prefacem, dacă ne întreabă, nu?
- Mai știi ce ai spus despre Vegas? - Da.
Pot să mă alătur și eu?
- Dumnezeu? - Poate.
- Îngeri? - Nu.
- Viața de apoi? - Nu. Poate. Nu știu.
Nu aș merge atât de departe încât să spun un "nu" categoric. Aș avea nevoie de dovezi.
Tu?
- Clar! - Serios?
Mă rog, nu chestia cu călăritul inorogilor
și trăitul într-o casă pe norișori, dar, da, cu siguranță cred în ceva anume.
Vreau să spun, altfel, care mai e scopul?
- Poate nu există unul. - Nu accept așa ceva.
Sunt îndrăgostit de tine.
Ai auzit bine.
- Augustus... - Sunt îndrăgostit de tine!
Și știu că iubirea e doar "un strigăt în abis" și că "uitarea e inevitabilă"
și suntem toți condamnați
și într-o zi toate născocirile noastre vor deveni praf
și Soarele va înghiți singurul Pământ pe care îl vom avea vreodată.
Și sunt îndrăgostit de tine.
Asta-i viața!
Mai doriți stele?
Nu, mulțumim. Am dori doar nota, vă rog.
Nu, domnule.
Notă a fost plătită de domnul Van Hauten.
Ce?
Augustus...
Nu prea înțeleg tricoul ăla.
Dar Van Hauten o să-l înțeleagă.
Sunt vreo 50 de referiri la Magritte în "O durere supremă".
Asta nu e o pipă.
- Dar e o pipă. - De fapt, nu e.
E un desen cu o pipă. Vezi?
E un desen cu un obiect, nu obiectul în sine.
Și nici tricoul cu un desen al acelui obiect nu e obiectul în sine.
Hei, tu! Când te-ai maturizat așa?
Cine e pregătit pentru răspunsuri?
Eu!
Am ajuns.
Sunt așa de emoționată că abia pot să respir.
- Asta e ceva normal, nu? - Fugi de aici.
Lidewij!
- Bună. - Bună, eu sunt Augustus.
- Lidewij. - Eu sunt Hazel.
- Vă rog, intrați. - Mulțumim.
- Peter, sunt aici. - Cine naiba sunt ăia, Lidewij?
Sunt Augustus și Hazel, tinerii tăi fani cu care ai corespondat.
- Americani? - Tu i-ai invitat.
Vă rog, intrați.
Știi de ce am plecat din America, Lidewij?
Ca să nu mai trebuiască să văd americani.
- Tu ești american. - Și asta e ceva iremediabil. Scapă de ei.
Ba nu, Peter. Te rog, fii amabil.
Intrați, vă rog.
Să iau astea de aici...
Mulțumesc.
Care dintre voi e Augustus Waters?
Eu sunt.
Și ea e Hazel.
Domnule Van Hauten, vă mulțumesc pentru răspuns.
Cu certitudine a fost o greșeală din partea mea.
Mesajul tău a fost singurul la care am răspuns și uite unde m-a adus.
Scotch?
Nu, mulțumim.
Doar pentru mine, Lidewij. Încă un scotch cu sifon, te rog.
- Poate micul dejun mai întâi, Peter? - Crede că am o problemă cu băutura.
De asemenea, cred că Pământul e rotund.
Deci, v-a plăcut cartea mea.
- Da. - Ne-a plăcut foarte mult.
Augustus și-a folosit dorința pentru a putea să vă întâlnim.
- Nu facem presiuni. - Da.
Te-ai îmbrăcat așa intenționat?
Cam așa ceva.
De asemenea, domnule...
am vrea să vă mulțumim pentru cină de seara trecută...
- Și șampanie. - A fost incredibil. Magic.
Le-am plătit cina seara trecută?
Plăcerea a fost de partea noastră.
Ați venit de departe.
- Cu ce vă pot fi de folos? - Avem câteva întrebări... evident.
În legătură că ceea ce se întâmplă la finalul cărți dumneavoastră.
În principal, ce se întâmplă cu cei pe care Anna îi lasă în urmă.
Adică mama ei, Olandezul-cu-lalele...
Ce știți despre hip-hopul suedez?
Nu prea multe...
Lidewij, pune Bomfalleralla imediat.
Bine.
- Nu vorbim suedeză, domnule. - Cine naiba vorbește suedeză?
Nu e despre ceea ce spune, e despre ceea ce te face să simți.
Faci mișto de noi? Ce e asta, un soi de reprezentație?
Gus, stai jos.
Deci, la finalul cărții...
Să presupunem că te întreci cu o broască țestoasă.
Țestoasa are un avans de 10 metri.
În timpul cât tu alergi 10 metri, țestoasa face încă un metru.
Ești mai rapid ca țestoasă, dar nu poți niciodată să o ajungi din urmă.
Poți doar să îi reduci din avantaj.
Desigur că poți să întreci țestoasa cât timp nu iei în considerare legile mecanicii.
Dar întrebarea "Cum?" s-a dovedit a fi atât de complicată
că nimeni nu a rezolvat-o până când Cantor nu a demonstrat
că unele infinități sunt mai mari decât altele.
Cred că asta satisface întrebarea ta.
Hazel, îmi pare rău, dar nu am idee ce se întâmplă.
Pari așa de inteligent în scris, domnule Waters.
Cancerul ți-a afectat și creierul?
Peter!
Putem să vorbim despre Anna măcar o secundă? Vă rog!
Înțeleg că povestea se termină în mijlocul frazei pentru că
moare sau devine prea bolnavă pentru a continua...
Nu mă interesează cartea aia.
Dar asta nu înseamnă că familia și prietenii ei nu au un viitor, nu?
- Am zis că nu mă interesează. - Dar ai promis!
Nu se întâmplă nimic eu ei. Sunt imaginari. Încetează să mai existe la sfârșitul cărții.
Ba nu!
- Înțeleg că așa e în sensul literar... - Nu mai pot să fac asta, Lidewij.
- Nu e imposibil să îți imaginezi... - Nu o să discut mofturile tale.
Refuz să îmi pară rău de tine așa cum ești obișnuită.
- Nu îți vreau mila! - Ba da.
Ca toți copiii bolnavi, existența ta depinde de asta.
Ești obligată să îți trăiești zilele ca acel copil care erai când ai fost diagnosticată,
copilul care credea că există viață după sfârșitul unei cărți.
Și nouă, ca adulți, ne e milă de voi.
Vă plătim tratamentele, tuburile de oxigen...
Peter, termină!
Ești doar o victimă colaterală a procesului de evoluție
căruia nu-i pasă de viața unui singur individ...
Ești un experiment eșuat al mutațiilor.
Știi ceva, ratatule!
Nu poți să-mi spui nimic nou despre boala mea.
Am venit aici pentru un singurul lucru.
Să-mi spui ce naiba se întâmplă după sfârșitul cărții ăleia nenorocite.
- Nu pot să-ți spun. - E, pe dracu!
- Nu pot. - Inventează ceva!
Vreau să pleci.
Te-ai întrebat vreodată de ce ești atât de interesată de întrebările tale copilărești?
Mai du-te dracu!
E în regulă.
Îți scriu eu o continuare.
Pot să scriu o continuare mai bună ca orice ar scrie vreodată bețivul ăla.
O să fie cu sânge, curaj și sacrificii.
O să-ți placă.
Îmi pare rău că ți-ai irosit dorința pentru ratatul ăla.
N-am irosit-o pentru el, ci pentru noi.
Hazel și Augustus!
Îmi pare rău.
Circumstanțele l-au făcut crud.
Credeam că să te întâlnească o să ajute, dar...
Să vadă și el că opera lui a transformat vieți.
Dar...
Îmi pare nespus de rău.
Am putea să vizităm orașul. Ați fost la casa Annei Frank?
Nu vreau să merg nicăieri cu ăla.
Nu.
El nu e invitat.
Mă tem că nu exista lift.
- E în regulă. - Sunt multe trepte.
Pot s-o fac.
- Hazel, nu trebuie neapărat să... - Pot!
Hai să mergem.
Annelies Marie Frank Hollander, cunoscută ca Anne Frank...
A fost o fată germană, evreică. A fost faimoasă datorită jurnalului ei...
E un moment dificil...
E un miracol că nu mi-am abandonat idealurile.
Pare absurd și imposibil...
Dar le-am păstrat fiindcă eu cred..
Că indiferent de orice, oamenii au o inimă bună.
Mi-e imposibil...
- Mergem? - Da.
- Vrei să-l țin eu? - Mă descurc.
Asta e bibliotecă după care se ascundea familia Frank.
- Ți-l duc eu. - Mulțumesc.
Sunt prea mică pentru a mă lupta cu astfel de probleme.
Dar ei continuă să facă presiuni asupra noastră...
așa că am fost obligați să găsim o soluție.
- Ești bine, Hazel? - Da.
- Îmi cer scuze. - Nicio problemă.
- Ești bine? - Da.
Câteodată, când privesc spre cer,
simt că va fi mai bine
și că și cruzimea aceasta se va sfârși.
- Ești bine? - Da.
- Hazel, cred că e de ajuns. - Nu. Mă descurc.
Totul e așa cum ar trebui să fie.
Dumnezeu își dorește să-i vadă pe oameni fericiți.
Unde e speranță,
e și viață.
- Bravo! - Da...
- Ești bine? - Da.
Am ajuns, uite.
- Ești bine? - Da.
O, doamne.
Mulțumesc.
Singurul membru al familiei Frank care a supraviețuit a fost Otto.
Tatăl Anei.
În momentul acesta
nu mă gândesc la râul din lume,
ci la bunătatea care încă există.
Încearcă să contemplezi fericirea din ființa ta.
Gândește-te la frumusețea din tot ceea ce te înconjoară
și bucură-te.
M-am îndrăgostit de el așa cum te fură somnul.
Încet și apoi cu desăvârșire.
Se termină chiar deasupra genunchiului...
și trebuie să scoți... Ce?
Piciorul meu.
Ca să știi...
Gus...
Lasă fițele.
Nu pot. S-a încurcat.
Te iubesc foarte mult, Augustus Waters.
Și eu te iubesc, Hazel Grace.
Atât de mult...
Augustus, nu pot să respir.
E în regulă.
Hazel...
- Ești atât de frumoasă. - Încetează.
Ba nu, ești atât de frumoasă. Sunt așa norocos.
Eu sunt norocoasă.
Draga Augustus... Virgini.
Tip de 18 ani cu un picior. A ta, Hazel Grace.
O, Doamne.
Nu-mi vine să cred că l-ai făcut "ratat".
Știu!
- De unde ți-a venit? - Habar n-am, pur și simplu.
- Eram așa de supărată. - Ce nenorocit.
- Mamă, a fost oribil. - Și apoi ce ați făcut?
- Am fost să vizităm casa lui Anne Frank. - Da? Pare minunat.
- A fost. - Și după aceea?
Ne-am plimbat.
Sună bine.
Încă mai avem câteva ore, nu?
- Putem să vizităm muzeul Van Gogh? - Orice vrei tu.
- Nu avem timp să vedem tot, dar... - O să trebuiască să ne întoarcem.
Poți să nu fii ridicolă, te rog?
Hazel, nu sunt ridicolă. Gândesc pozitiv.
- Doamnă Lancaster? - Da?
Ați putea să ne lăsați puțin singuri?
Sigur, Gus. Mă duc în cameră
și mă chemați când vă decideți.
Vrei să mergem la o plimbare?
Ce e?
Înainte să ajungi la terapie intensivă,
am simțit o durere în șold.
Am făcut o tomografie,
și luminam ca un pom de Crăciun.
În piept, ficat...
peste tot.
Îmi pare rău.
Ar fi trebuit să-ți spun.
Nu e corect!
Se pare că lumea nu e o fabrică de dorințe.
Hei, ascultă.
Nu-ți face griji pentru mine.
O să găsesc o metodă să te enervez pentru mult timp de acum încolo.
- Doare? - Nu.
Sunt bine.
- În regulă. - În regulă.
Nu cred că o să poți să uiți pur și simplu despre toate astea.
Doar comportă-te ca și cum nu aș fi pe moarte.
Nu cred că ești pe moarte, Augustus.
Ai doar un pic de cancer.
Ar fi absolut ridicol dacă...
ne-am săruta?
Probabil.
Minunata mea familie. Și Gus.
Chimioterapie.
- Ce mai fac ochii tăi Isaac? - Sunt bine.
Doar că nu sunt la mine în cap, asta e singura problemă.
Se pare că tot corpul meu e făcut din cancer,
așa că te-am luat.
Ți-ai scris elogiul?
- Omule! - Ce?
- Nu i-am spus încă, Isaac. - Despre ce vorbiți?
- A, scuze. - Augustus?
Vreau să am oratori la înmormântarea mea.
Așa că sper că tu și Isaac... mai ales tu...
o să...
o să-mi scrieți ceva.
Mi-ar face mare plăcere.
Mulțumesc.
Sunteți drăguți.
Mi se face greață.
Sunteți dezgustători.
- Ai mai auzit ceva de Monica? - Niciun cuvânt.
- Ți-a trimis mesaj să vadă dacă ești bine? - Nici măcar unul.
- O urăsc pe tipa asta. - Mai sunt o grămadă de fete,
nu trebuie să vă faceți griji pentru mine. În Grupul de Sprijin a venit o tipă nouă
și are așa niște...
De unde știi asta?
Oi fi eu orb, da nici chiar așa.
Hazel Grace?
Ai cumva cinci dolari?
Și acum ce facem?
Bai nene, miroase a ouă. Ouă?
- Acolo? - Acolo e. Are emoții.
Ai emoții?
- Monica e înăuntru? - Nu contează unde e Monica.
Asta e pentru tine.
Bine. Dă-mi un ou.
- Hazel Grace, dă-mi ouăle. - Ia ouă.
Isaac.
Bine, hai să ne băgăm pe treabă.
Hai că poți.
N-am auzit nimic.
Nu-i nimic. Dă mai la stânga.
- Stânga mea sau a ta? - A ta.
- Bine. - Mult mai spre stânga.
Poate ar trebui să așteptăm să se întunece.
Pentru Isaac e deja întuneric.
Omule, sunt orb, nu surd. Pot să te aud când faci mișto de handicapul meu.
Scuze. Dă-i tare.
- Da! - Bravo!
Ce? Am reușit!
Acum știu exact unde să arunc. Sunt pe felie!
Dă-i acolo!
Stai! Isaac.
Bună ziua. Sunteți mama Monicăi?
- Da. - Bună ziua, doamnă.
Fiica dumneavoastră a fost nedreaptă, așa că am venit să ne răzbunăm.
Poate că nu părem periculoși, dar noi trei avem
5 picioare, 4 ochi și 2 perechi și jumătate de plămâni, dar...
mai avem și două duzini de ouă,
așa că dacă aș fi în locul dumneavoastră m-aș întoarce înăuntru.
- A mers? - Da.
A fost cea mai tâmpită amenințare...
- Chiar a mers? - Da. Ia aici.
Ce marfă e!
- Augustus? - Hazel Grace.
Bună.
O, doamne. Te iubesc!
- O, doamne. - Sunt la benzinărie.
- Unde? - Am o problemă.
Poți să... poți să vii să mă ajuți?
Gus!
Hei, ce s-a întâmplat?
- Uite. - Gus, s-a infectat.
Respiră adânc.
- Gus, trebuie să sun pe cineva. - Nu, te rog, nu suna la 911
și nici pe părinții mei, n-o să te iert niciodată dacă îi suni.
Gus, ce faci aici?
Am vrut să-mi cumpăr țigări. Nu știu ce s-a întâmplat cu pachetul meu.
Poate l-am pierdut sau mi l-au luat.
Am vrut să fac ceva de unul singur. Am vrut să fac ceva singur!
- Trebuie să sun la 911. - Nu.
- Trebuie. - Nu.
Alo. 911?
- Am nevoie de o ambulanță. - Mă urăsc!
Numele meu e Hazel Grace Lancaster.
Suntem într-un SUV argintiu la benzinărie.
Mi-aș dori să pot spune că Gus și-a păstrat simțul umorului până la final.
Că nu și-a pierdut curajul nici măcar pentru un moment.
Dar nu așa s-a întâmplat.
Doare rău.
Sunt un idiot.
E în regulă.
Hazel? Spune-mi o poveste.
O poveste?
- O poezie... - Da, știu una.
Spune-mi-o.
Roaba roșie de William Carlos Williams
Atâta depinde de o roșie roabă
sclipind de stropii de ploaie
lângă găinile albe...
Nu, normal că nu, mai e.
Atâta depinde de cerul albastru
sfâșiat de ramurile copacilor.
Atâta depinde de un tub transparent
ce erupe din toracele băiatului cu buze albastre.
Atâta depinde de... absurditatea universului.
Cum e?
A avut o noapte grea, Hazel. Are tensiunea mică.
Inima lui...
Și chimioterapia?
Nu o va mai continua.
Pot să-l văd?
O să-i spun că ai fost aici.
Da...
O să mai stau pe aici un timp, dacă nu vă supărați.
Ai grijă, fiule.
La ce te gândești?
La uitare.
Știu că sună copilăresc, dar...
mereu am crezut că voi fi un erou.
Ca o să am o poveste grozavă de spus.
Una care să fie publicată prin ziare.
Trebuia să fiu special.
- Ești special, Augustus. - Știu, dar...
- Înțelegi ce vreau să spun. - Înțeleg, doar că nu sunt de acord cu tine.
Ești obsedat ca lumea să-și aducă aminte de tine.
- Nu te enerva. - Ba mă enervez.
Mă enervez pentru că eu cred că ești special. Nu e de ajuns?
Crezi că singurul mod în care să ai o viață împlinită
e ca toată lumea să-și aducă aminte de tine. Ca toți să te iubească.
Ghici ce, Gus? Asta e viața ta. Asta e tot ce ai.
Mă ai pe mine, familia ta, lumea asta și atât.
Și dacă nu e de ajuns pentru tine, îmi pare rău, pentru că nu e deloc puțin lucru.
Pentru că eu te iubesc.
Eu o să-mi amintesc de tine.
Îmi pare rău, bine?
- Mi-aș dori să fii fericit cu toate astea. - Hei.
Viața e frumoasă, Hazel Grace.
Nu s-a terminat încă, nu?
Augustus...
Una dintre ultimele faze idioate ale din drama cancerului
e ceea ce se numește "ultima zi bună".
Când, aparent, declinul inexorabil rămâne într-o fază relativ stabilă.
Când durerea e, pentru un moment măcar, suportabilă.
Problema e că n-ai de unde să știi că aia e ultima ta zi bună.
La momentul acela, e doar încă o zi obișnuită.
Bună, Augustus.
Bună seara, Hazel Grace.
Întrebare rapidă: ai scris cumva elogiul ăla pe care te-am rugat să-l pregătești?
Poate că da.
Poți să vii la "Întru totul inima lui Iisus" în câteva minute?
Te iubesc, Hazel Grace.
Putem să mâncăm mai târziu?
- Unde te duci? - Trebuie să plec.
Hazel, trebuie să mănânci. N-ai mâncat nici la prânz.
- Nu mi-e foame. - Nu poți să nu mănânci.
- Chiar nu mi-e foame. - Hazel, știu că Gus e bolnav,
dar trebuie să ai grijă de tine. Mamă, nare nicio legătura cu Gus.
Atunci trebuie să-ți menții sănătatea. Hai, mănâncă ceva, scumpo.
Să-mi mențin sănătatea? Nu sunt sănătoasă și o să mor.
Tu realizezi că sunt pe moarte? O să mor și n-o să mai ai
de cine să ai grijă. Nu o să mai fii mamă și îmi pare rău,
dar tu nu pot să fac nimic în privința asta. Pot să plec?
- De ce îmi spui așa ceva? - Hazel, cum îndrăznești?
- Pentru că așa ai spus tu. - Ce?
La terapia intensivă.
Hazel...
Nu-i adevărat, am crezut greșit.
Bine?
- Chiar dacă mori... - Când.
Chiar și când vei muri.
O să fiu mama ta întotdeauna.
Asta e cel mai important pentru mine.
De asta mi-e și frica.
Când o să mor, nu o să mai ai o viață.
O să stai doar uitându-te pe pereți... sau o să renunți.
Hazel, scumpo, nu asta se va întâmpla.
Când o să te pierdem
o să ne doară foarte tare.
Dar tu, mai bine ca oricine, știi că poți trăi cu durerea.
Pur și simplu reziști.
Am făcut cursuri pentru asistent social.
Ce ai făcut?
Dacă pot să învăț din ceea ce ni se întâmpla nouă și să-i ajut pe alții...
- Aș putea să consiliez familii. - De ce nu mi-ai spus?
- Nu am vrut să te simți abandonată. - Să mă simt abandonată?
- E... e cea mai bună veste. - În regulă.
Du-te.
Te iubesc, scumpo.
Înainte. Încă puțin la stânga.
- Un pas. - Da, întinde mâna...
E un podium în dreapta ta. Da, perfect.
Minunat.
- Bună. - Ai întârziat.
- Ce faci? Arăți răvășitor, Hazel Grace. - Nu-i așa?
- Ce se întâmplă aici, băieți? - Spune-i, Gus.
Am vrut să asist la propria mea înmormântare.
Sper că voi putea asista ca fantomă.
În fine, în cazul în care nu se întâmplă asta,
am decis să organizez aceasta pre-înmormântare.
Ești gata?
Augustus Waters era un nemernic îngâmfat. Dar îl iertăm.
Nu doar pentru că era foarte atractiv
sau pentru că a trăit doar 19 ani, deși ar fi trebuit să trăiască mai mult.
- 18 ani, amice. - Amice, te rog.
Presupun că vei avea mai mult timp.
Nu mă poți întrerupe, se presupune că ești mort.
Dar când oamenii de știință din viitor vor veni acasă la mine,
cu ochi de roboți și mă vor ruga să-i încerc...
Le voi spune să o șteargă, pentru că...
Gus, nu vreau să văd o lume în care să nu exiști.
Nu vreau. Nu vreau să văd o lume fără Augustus Waters.
Și după ce mi-am făcut ideea înțeleasă, îi vor încerca,
pentru că, înțelegi tu, sunt ochi de robot. Sună grozav.
Nu știu...
E foarte greu.
Domnul să fie cu tine.
- Da. - Hazel, mă ajuți?
Un pic la dreapta.
Da, întoarce-te. Ia loc. Bun.
E rândul tău, Hazel Grace.
Bună. Mă numesc Hazel Grace Lancaster
și Augustus Waters a fost marea iubire a vieții mele.
Iubirea noastră a fost una epică...
Și probabil nu voi fi în stare să mai spun alta propoziție
fără să mă scufund într-o mare de lacrimi.
Ca toate poveștile reale de iubire, a noastră va muri o dată cu noi.
Așa cum ar trebui.
Eu sperasem că el va fi cel care-mi va ține elogiul mie.
Dar, nu.
Nu voi vorbi despre iubirea noastră, pentru că nu pot.
Așa că, în schimb, voi vorbi despre matematică.
Nu sunt matematician, dar știu asta.
Între 0 și 1 există o infinitate de numere.
Există 0,1 și 0,12 și 0,112...
Și o infinitate de alte combinații.
Evident, este o infinitate și mai mare de numere între 0 și 2.
Sau între 0 și un milion.
Unele infinități sunt mai mari ca alte infinități.
Un scriitor care ne plăcea ne-a învățat asta.
Vreau mai multe numere... decât e posibil să primesc.
Și, Doamne...
Vreau mai multe zile pentru Augustus decât a primit.
Dar, Gus...
Iubirea mea...
Nu-ți pot spune cât de recunoscătoare sunt...
...pentru mica noastră infinitate.
Stați puțin...
Mi-ai oferit o eternitate...
într-o perioadă de zile numărate.
Și pentru asta îți sunt...
Îți voi fi întotdeauna recunoscătoare.
Te iubesc atât de mult.
Și eu te iubesc.
Augustus Waters a murit după opt zile, la Terapie Intensivă...
când cancerul, care făcea parte din el,
i-a oprit inima,
care era, de asemenea, parte din el.
A fost de nesuportat.
Toată treaba.
Fiecare secundă era mai rea ca cea dinainte.
Primul lucru care te întreabă la Urgențe,
e cât de insuportabilă e durerea, pe o scală de la 1 la 10.
Am fost întrebată asta de sute de ori și îmi amintesc un moment
când nu puteam respira și simțeam că-mi arde pieptul,
asistenta m-a pus să definesc durerea.
Deși nu puteam vorbi, am arătat noua degete.
Apoi, când m-am simțit mai bine, asistenta a venit și mi-a spus că sunt o luptătoare.
M-a întrebat de unde știe.
Și a răspuns că am definit un 10 ca fiind un 9.
Dar nu era adevărat. Nu am spus că era de 9 pentru că sunt curajoasă.
Motivul era pentru că îmi păstram zecele.
Și acesta era momentul.
Groaznicul și teribilul zece.
Nu-mi va fi frică, pentru că Tu ești cu mine. Puterea ta mă întărește.
Tu îmi întinzi masa în fața potrivnicilor mei.
Îmi ungi capul cu untdelemn și paharul meu este plin de da pe dinafară.
Fericirea și iubirea mă vor însoți în toate zilele vieții mele,
și voi locui în Casa Domnului... ...pentru totdeauna.
Augustus Waters a luptat cu vitejie mulți ani.
Bătălia sa a fost una plină de curaj... Și îndurarea lui...
O mulțime de rahaturi, nu?
A fost o mare inspirație pentru noi toți.
Să ne rugăm.
Îți mulțumim, Doamne, pentru viața lui Augustus Waters.
Trebuie să ne prefacem că ne rugăm. Pentru puterea și curajul său.
Doamne, Te rugăm să fii cu noi în această zi,
pentru a le oferi consolare prietenilor și familiei.
Mulțumim pentru că Ne-ai ascultat.
În numele lui Iisus.
Amin.
Acum o vom asculta pe prietena specială a lui Gus...
Hazel Lancaster.
Nu că ar conta, dar am fost iubita lui.
Este un citat foarte frumos acasă la Gus, care spune:
"Dacă vrei curcubeul, trebuie să te confrunți cu ploaia."
Chiar și în ultimele sale zile...
Nu am crezut niciun cuvânt din ce am spus. Mereu a reușit să zâmbească...
Dar e în regulă.
Știam că așa era corect să fac.
Am înțeles că înmormântările nu sunt pentru cei morți.
Ci pentru cei vii.
- Ai nevoie de companie? - Nu, sunt bine.
O să conduc puțin singură.
Te iubesc.
- Discursul a fost foarte frumos. - Ne vedem curând, aveți grijă.
Se poate?
Omnis cellula e cellula.
Eu și prietenul tău, Waters, am conversat destul în ultimele sale zile.
- Acum citești scrisorile de la fani? - Nu l-aș numi fan.
Mă ura. Dar a insistat să vin la înmormântare
și să-ți spun ce s-a întâmplat cu Anna și cu mama ei, așa că am venit.
Ăsta e răspunsul tău. "Omnis cellula e cellula."
- Viața vine din viață. - Nu am chef de asta.
- Nu vrei o explicație? - Nu, nu vreau.
Mulțumesc. O viață frumoasă.
Îmi amintești de ea.
Multor oameni le amintesc de mulți oameni.
Fiica mea avea opt ani.
Și a suferit...
cu mult curaj, foarte mult timp.
Avea leucemie, ca Anna?
Exact ca Anna.
Condoleanțe.
Condoleanțe și ție. Și-mi pare rău că v-am stricat excursia.
Nu ai stricat-o. Am avut o excursie grozavă.
Ai auzit vreodată de "Problema troleului"?
Este un experiment dificil în domeniul eticii... denumit "Problema troleului".
Philippa Foot a fost o gânditoare de origine engleză...
- Nu-mi vine să cred. - Hazel, îți explic ceva aici.
- Încerc să-ți dau ce voiai. - Ba nu.
Ești un alcoolic și un ratat. Acum ieși din mașina mea
să mă pot duce acasă, să fiu singură și să-l jelesc.
Ar trebui să citești asta.
Nu vreau să citesc nimic. Vrei să ieși din mașina mea?
- Te rog, ieși! - Bine.
Pot intra?
Îmi pare foarte rău.
Da.
A fost un privilegiu, nu?
Să-l iubești.
Îți poți face o idee ce simt eu pentru tine.
Hazel?
A venit un prieten să te vadă.
Știi dacă l-a durut?
Se pare că i-a fost greu să respire mult timp...
Iar la final și-a pierdut cunoștința.
Nu a fost plăcut.
Moartea e nașpa.
- Gus te-a iubit cu adevărat, știai? - Da.
- Vorbea într-una despre asta. - Da.
Era enervant. Vorbea foarte mult despre tine.
- Mie nu mi se părea enervant. - Știu. Știu că nu.
Ai primit scrisoarea de la prietenul tău, autorul?
Nu e prietenul meu. De unde știi de ea?
Am vorbit cu el la cimitir.
A spus că a venit până aici să-ți dea scrisoarea.
Da, dar nu-mi mai pasă.
Nu sunt interesată să mai citesc nimic din ce scrie nemernicul ăla.
- Nu el a scris-o, ci Gus. - Ce?
Se pare că Gus a scris ceva și i-a trimis lui Van Houten.
Doamne.
Domnule Van Houten,
sunt un om bun, dar un scriitor de rahat.
Tu ești un om de rahat, dar un scriitor bun. Cred că am face o echipă bună.
Nu vreau să vă cer niciun serviciu, dar dacă aveți timp,
iar din câte am văzut, aveți destul, vă rog să corectați asta pentru mine.
E un elogiu pentru Hazel.
M-a rugat să-i scriu unul și am încercat, dar...
Ar arăta mai bine editat.
Ideea e că toți vrem să fim amintiți.
Dar Hazel e diferită.
Hazel știe adevărul.
Ea nu a vrut un milion de admiratori. A vrut doar unul.
Și l-a avut.
Poate nu a fost iubită nebunește, dar a fost iubită profund.
Și nu e asta mai mult decât primesc majoritatea oamenilor?
Am aflat că sunt pe moarte cât Hazel era bolnavă.
Știam că eram pe moarte, Dar n-am vrut să recunosc.
Era la Urgențe și m-am strecurat s-o văd zece minute,
și am stat cu ea până m-au prins acolo.
Avea ochii închiși, era foarte palidă,
dar mâinile ei erau la fel.
Caldă în continuare, iar unghiile erau vopsite cu albastru închis
și am ținut-o de mână, încercând să-mi imaginez o lume fără noi...
Și mi-am dat seama că ar fi o lume fără sens.
E atât de frumoasă. Nu te plictisești să te uiți la ea.
Nu-ți faci griji că ar fi mai deșteaptă ca tine, pentru că știi că este.
E amuzantă fără să fie răutăcioasă.
O iubesc.
Doamne, cât o iubesc.
Sunt foarte norocos să o iubesc, Van Houten.
Nu poți alege dacă vei fi rănit sau nu în această lume...
dar poți alege cine te rănește.
Și îmi place alegerea mea.
Sper că și ea e mulțumită de alegerile ei.
În regulă, Hazel Grace?
În regulă.
Traducerea și adaptarea: Miss Monnyy/ Deys Scott (Subtitrări-Noi Team)
Revizuire: muLineZu