У кожного з нас є вибір щодо того, як розповідати сумні історії.
З одного боку, пігулку можна підсолоджувати.
Так, як це роблять у фільмах і книгах про кохання,
де вродливі люди засвоюють прекрасні уроки,
коли все не так страшно і ще можна все виправити,
перепросивши і поставивши пісню Пітера ейбріела.
Як і кожній дівчині, такий варіант мені до душі, повірте.
Просто це все неправда.
А правда ось.
Вибачайте.
ВИННІ ЗІРКИ
Під кінець зими того року, коли мені виповнилося сімнадцять,
мама вирішила, що в мене депресія.
Вона дзьобає, як пташка, майже не виходить з дому.
У мене нема депресії, мамо.
Знову й знову перечитує одну й ту саму книгу.
У неї депресія.
Нема в мене депресії.
У брошурах і на сайтах серед побічних ефектів раку завжди є депресія.
Депресія - не побічний ефект від раку.
Це побічний ефект від помирання.
Що зі мною і відбувалося.
"ХВОРОБА КОРОЛІВ"
Біль вимагає, щоб його відчули.
Я можу перевести тебе на золофт.
Або на лексапро.
І пити двічі на день, а не раз.
Для чого зупинятися?
Давайте вже без обмежень.
Я - як Кіт Річардс, тільки серед дітей з раком.
Ти ходила в ту групу підтримки, яку я радила?
Так, це не для мене.
Групи підтримки - чудовий спосіб подружитися з людьми, які...
Які... Що?
...на тій же дорозі, що й ти.
"На дорозі"? Серйозно?
А ти спробуй.
Хтозна, ти навіть можеш багато чого дізнатися.
Гаразд.
Ви готові, народ?
Сьогодні ми зібралися тут,
буквально у серці Христа.
Ми тут з Ісусом Христом.
Хто хоче поділитися своєю розповіддю з групою?
Я Енджел. У мене гостра мієлоїдна лейкемія.
Сід. Гостра лімфобластна лейкемія.
Привіт, я Пі Джей. У мене нейробластома.
Я Патрик. Яєчок.
Я не розповідатиму неприємні подробиці про Патриків рак яєць.
Коротше кажучи, рак виявили в яйцях,
майже все там відрізали, і він ледь не помер, але вижив.
І тепер він тут - розлучений, без друзів,
живе у батьків на дивані,
вивчає своє раково-фантастичне минуле в серці Христа.
Буквально.
Щоб показати нам, що одного дня, якщо пощастить,
ми зможемо стати точно такими самими, як він.
Хто наступний?
Хейзел?
Я Хейзел.
Спочатку щитовидка,
але тепер ще й з вражаючою супутньою колонією у мене в легенях.
І як ти почуваєшся?
Якщо не зважати на те, що в мене остання стадія раку?
Та наче нормально.
Ми вболіваємо за тебе, Хейзел.
Може, давайте я заспіваю ще одну пісню?
Христос - наш друг Він буде з нами до кінця
Христос
Привіт, сонечко.
Ну як, було круто?
"Так, мамо, було круто!"
Таким було моє життя.
Реаліті-шоу.
Прийоми в лікарів.
Вісім рецептурних препаратів тричі на день.
Але найгірше, найгірше за все...
Група підтримки.
- Ви мене не змусите. - Звісно, змусимо.
Ми ж твої батьки.
Облиш, ми це вже обговорювали. Треба ходити.
Тобі потрібні друзі, потрібно бути підлітком.
Мамо, якщо хочеш, щоб я була підлітком, не вози мене на групу підтримки.
Краще зроби мені фальшиві документи, щоб мене пускали в клуби,
я б пила коктейлі і приймала травичку.
Травичку не приймають.
От такі нюанси я б знала з фальшивими документами.
Можеш уже сісти в машину?
Отак я й поїхала.
Не тому, що хотіла чи думала, що це мені допоможе,
а з тієї ж причини, з якої в останній час робила все інше.
Щоб не засмучувати батьків.
Не розумію, чому я не можу їздити за кермом сама.
Ти ж усе одно нічого не робиш. Просто знову сидітимеш і чекатимеш.
Це не так.
Ні, у мене є справи. Я з'їжджу у кількох справах.
Так.
Люблю тебе.
І я тебе.
Розважайся.
Єдине, що може бути гірше, ніж померти від раку -
це коли від раку помирає твоя дитина.
Чуєш?
Подружися з кимось.
Вибач.
- Я піду сходами. - Звісно.
Дякую.
Вибач.
Я сам винен.
Пробач.
Хто почне?
Хтось хоче почати? Показати нам, як це робиться?
Давайте.
Я Бет. У мене веретеноклітинна саркома.
Цей тиждень був непоганим.
Айзеку, я знаю, перед тобою зараз стоїть важке завдання.
Хочеш поділитися з групою? Чи, може, хай скаже присутній тут друг?
Ні, я розповім.
Привіт, народ.
Привіт. Я Айзек.
У мене ретинобластома.
Раніше мені зробили операцію на одному оці,
тому тут у мене скляне око.
А тепер я лягаю в лікарню ще на одну операцію,
щоб видалити і друге око.
Після цієї операції я повністю осліпну.
Але мені пощастило, бо в мене є дуже гарна, приваблива дівчина,
я й близько їй не рівня. Її звати Моніка.
А ще в мене є підтримка чудових друзів, як Оастус Вотерс.
Ось такі справи. Дякую.
Ми вболіваємо за тебе, Айзеку.
Дякую.
Твоя черга, асе.
Так, звісно.
Я Оастус Вотерс.
Мені 18 років,
і десь півтора роки тому мене трішки зачепила остеосаркома.
Вийшло так, що я втратив цю свою крихітку.
Тепер я наполовину кіборг, і це дуже круто.
Але насправді я прийшов тому, що мене попросив Айзек.
І як твої справи, асе?
Чудово, так.
Я на американських гірках, які ведуть тільки вгору.
Може, поділишся з групою своїми страхами?
Своїми страхами?
Забуття.
Забуття?
Так.
Розумієте, я збираюся прожити надзвичайне життя.
Щоб мене пам'ятали.
Тому я б сказав, що якщо в мене і є страхи, то це щоб мене не забули.
Хтось іще в нашій групі хоче на це відповісти?
Хейзел?
Несподівано.
Я тільки хочу сказати, що настане час, коли всі ми помремо.
Був час до людства і буде час після нього.
Може, завтра, а може, через мільйон років.
І коли це станеться, не залишиться нікого,
хто пам'ятав би Клеопатру, чи Мухаммеда Алі, чи Моцарта,
не кажучи вже про когось із нас.
Забуття неминуче.
І якщо воно тебе лякає, тоді пропоную його ігнорувати.
Бог свідок, так робить кожен із нас.
Що ж, це хороша порада.
І мені це все подобається, бо приємно чути, як усі...
- Завжди. - Завжди.
"Буквально".
Я думав, ми в церковному підвалі,
а виявляється, ми буквально у серці Христа.
А, так.
Як тебе звати?
Хейзел.
Ні, як тебе звати повністю?
Хейзел рейс Ланкастер.
Що?
Я нічого не сказав.
А чого ти так на мене дивишся?
Бо ти вродлива.
О Боже.
Я люблю дивитися на вродливих людей.
Колись я вирішив
не позбавляти себе простіших радощів життя.
Особливо тому, що, як ти слушно зауважила, ми всі скоро помремо.
Що ж, добре, чудово. Але я не вродлива.
- Привіт, асе. - Привіт, Лісо.
- Я люблю, коли ти кажеш це першою. - А я люблю, коли ти.
Добре.
Завжди.
Для чого стільки "завжди"?
"Завжди" - це їхня фішка.
Вони "завжди" кохатимуть одне одного і так далі.
Цього року вони написали в СМС-ках "завжди" десь 14 мільйонів разів.
Схоже, їй болить, коли він мацає її за груди.
Ходімо в кіно.
Що?
Пізніше цього тижня я вільна, можна було б...
Ні, я мав на увазі, зараз.
Може, ти маніяк-убивця.
Таку можливість теж не можна виключати.
Ходімо, Хейзел рейс. Ризикни.
Я не...
Серйозно?
Це огидно.
Що?
Ти що, думаєш, це круто, чи що?
Ти взяв і все зіпсував.
- Геть усе? - Так, геть усе!
От лихо.
А так добре починав.
Боже! Вічно знаходиться якась підстава, так?
І твоя - це хоча в тебе й був той клятий рак,
ти все одно хочеш віддавати гроші корпораціям
заради можливості заробити ще один рак?
То я тобі скажу: коли не можеш дихати, це відстій!
Це повний відстій.
"Підстава?"
Істотний недолік.
Істотний...
Хейзел рейс, вони не шкодять, якщо їх не підпалювати.
Я ще не підпалив жодної, за все життя.
Це метафора, розумієш?
Ти вставляєш річ, яка вбиває, собі між зуби,
але так і не даєш їй змоги тебе вбити.
Метафора.
Привіт, сонечко. Там уже "Топ-модель" починається?
Ні.
Я дещо запланувала з Оастусом Вотерсом.
О Господи.
Так, я пару разів провалив здачу на права.
Не може бути.
Власне, під час четвертої здачі на права я їхав десь так, як зараз.
І коли все закінчилося,
інструктор повертається до мене і каже:
"Ти ведеш машину хоч і неприємно, але в теорії безпечно".
Одна з переваг раку.
Без усіляких сумнівів.
Розкажи мені про себе.
Мені було 13, коли його виявили.
Практично найгірший розвиток подій з усіх можливих.
Щитовидна залоза, четверта стадія.
Вони мало чим могли допомогти.
Але це, звісно, їх не зупинило.
Операція.
Опромінювання.
Хіміотерапія.
Знову опромінювання.
Усе це певний час допомагало.
А потім уже ні.
А тоді одного дня в мої легені стала набиратися вода.
Медсестро!
Нам потрібна медсестра, негайно!
Я не могла дихати. Встановити контроль над хворобою не вдавалося.
Можеш далі не триматися, рибко.
Не бійся.
Це мав бути кінець.
О Боже.
Але тоді сталося щось дивне. Почали діяти антибіотики.
Вони осушили рідину в моїх легенях. Я трохи зміцніла.
А тоді потрапила в експериментальне дослідження.
Вони сумновідомі в країні Раковії тим, що не допомагають.
Препарат називався фаланксіфор.
Більш як 70 пацієнтів він не допоміг,
але мені чомусь допомагав.
Це назвали "дивом".
Звісно, легені в мене й досі відстійні,
але в теорії, вони ще можуть так відстійно працювати,
не знаю, може, якийсь час.
То ти повернулася до школи?
Я отримала атестат, зараз ходжу на заняття у коледж.
Ого! Студентка!
Тепер я розумію, звідки в тебе аура вишуканості.
Обережно!
Ой.
Ласкаво прошу у моє скромне житло.
Батьки називають їх "заохоченнями".
ЯКЩО ХОЧЕШ ВЕСЕЛКУ, ЗМИРИСЯ З ДОЩЕМ
МИ В ЗАХВАТІ, ЩО ТИ З НАМИ
Не питай.
Привіт, народ!
- Здоров! - Оастусе, привіт.
Нова подружка?
Так. Це Хейзел рейс.
Привіт. Звіть мене просто Хейзел.
Як життя, "просто Хейзел?"
Привіт, Хейзел, як справи?
Так, ми пішли вниз. Бувайте.
- Була рада знайомству. - І ми теж.
От ми й прийшли.
Оастосвіт.
Це моя кімната.
Ого.
Вражаюча колекція.
Так, я колись грав.
Ти не проти, якщо я сяду?
Звісно. Почувайся, як удома.
"Мі каса ес ту каса".
Вибач, це все ті сходи
і стояння.
Так, я розумію.
Серйозно, тобі погано?
Ні, ні.
Гаразд. Розкажеш свою історію?
Я ж уже розказувала.
Мені поставили діагноз у віці 13 років...
Ні-ні-ні. Не ракову історію, а справжню.
Твої інтереси, хобі, пристрасті, дивні фетиші.
"Дивні фетиші?"
Згадай щось. Перше, що спадає тобі на думку.
Те, що ти любиш.
"Хвороба королів".
Гаразд. А що це?
Це роман.
Мій улюблений роман.
Стривай, а зомбі там є?
Зомбі? Ні!
Штурмовики?
Ні, це не така книга.
Добре, тоді про що вона?
Про рак.
Вона про рак?
Не в тому розумінні. Повір, вона прекрасна.
Автор, його звати Пітер Ван Хаутен.
Він єдина людина, яку я знала в житті,
яка, по-перше, розуміє, як це - помирати,
але, по-друге, так і не померла.
Ясно.
Я прочитаю цю жахливу книгу зі страшенно нудною назвою,
хоча в ній нема ні зомбі, ні штурмовиків.
А за це
ти прочитаєш ось що.
Цю моторошну, але геніальну літературну адаптацію моєї улюбленої відеогри.
"Контрзаколот".
Так, не смійся. Вона відпадна.
Вона про честь, пожертву, мужність і героїзм.
Про те, як змиритися зі своєю долею і залишити свій слід у світі.
Ну дякую.
Стривай, у тебе такі холодні руки.
Не стільки холодні, скільки до них просто не доходить кисень.
Хейзел рейс?
Я люблю, коли ти говориш лікарськими термінами.
Це щось нове.
Це він тобі подарував?
Під "цим" ти маєш на увазі герпес?
Ого.
Так, саме це.
Це мрія будь-якої матері.
Нагадування про прийом
Слухай, не тривожся.
Боже, мамо. Я й не тривожуся.
Нічого особливого.
Так.
Ми просто поспілкувалися, я не чекаю, щоб він мені подзвонив.
- Це те, що... - Так.
Бо я думав, це перець.
Сьогодні в Китаї Міжнародний день ягід годжі.
Хіба не чудово?
Мені подобається їхній колір.
Скажи, що в моїй книзі бракує останніх десять сторінок, чи що
Вони смачні, так?
То що, в день ягід годжі вони їдять якомога більше цих ягід?
Скажи, що я НЕ дочитав цю книгу до кінця!
Я приготувала особливий десерт,
щоб підтримати тему ягід годжі.
Бо вони - чудовий антиоксидант.
КНИГА НЕ МОЖЕ ЗАКІНЧИТИСЯ НА СЕРЕДИНІ РЕЧЕННЯ!
ЩО ЦЕ ЗА БОЖЕВІЛЛЯ ТАКЕ! ААА!
Мені подобається.
Треба робити так щороку.
- Щороку. - Слід робити це щороку.
Знаю.
Вони дійсно мені подобаються.
Сонечко, хочеш вийти з-за столу?
Що?
Хейзел рейс.
Вітаю в клубі солодких тортур читання "Хвороби королів".
Але тепер я порушую всі правила!
Ти в нормі?
І тепер я порушую всі правила
Я? Так, у мене все чудово.
Але я з Айзеком, і...
Айзеку, це Хейзел з групи підтримки - варто їй приїхати чи ні?
- Я марнував час - Айзеку! Зосередься на мені.
Марнував час
За скільки часу ти можеш приїхати?
Чудово. Двері незамкнуті.
Мушу бігти. Бувай.
Є тут хто?
Хейзел.
Айзеку, приїхала Хейзел з групи підтримки.
- Привіт. - Привіт.
Я лише нагадаю,
Айзек зараз у розпалі психотичного нападу.
До речі, ти сьогодні дуже гарна.
Тобі личить цей колір.
Дякую.
Айзеку.
Айзеку, приїхала Хейзел.
Привіт, Айзеку.
Привіт, Хейзел.
Як справи?
Та нічого.
Схоже, Айзек і Моніка вже не разом.
Айзеку, мені так шкода. Хочеш про це поговорити?
Ні, я хочу тільки плакати й грати у відеоігри.
Але ти знаєш, що розмова йому не завадить,
якщо в тебе є мудрі слова жіночої поради.
Власне, я думаю, що в нього нормальна реакція.
"Біль вимагає, щоб його відчули".
Ти цитуєш мою книгу.
Вона сказала, що хотіла порвати зі мною ще до операції,
бо не могла такого витримати.
Я от-от осліпну, а витримати не може вона.
А я все казав їй: "Завжди". "Завжди".
А вона продовжувала говорити і не казала цього у відповідь, і...
Наче мене вже не стало, розумієте?
Знаєш, часом
люди не розуміють своїх обіцянок у той час, коли обіцяють.
Знаю, але
я почуваюся таким невдахою. І досі ношу її ланцюжок.
Зніми його.
Чуваче, зніми його.
Ось так.
Оце я розумію, друже. Молодець.
Я хочу влупити щось ногою.
Не бий це, тільки не це.
- Бий оце. - Вибач.
Я вже кілька днів хотів тобі подзвонити,
але чекав, доки не сформулюю зв'язну думку про "Хворобу королів".
Секундочку.
Айзеку.
Подушки не б'ються.
А тобі треба щось розбити.
Спробуй це.
- Нагороду? - Так.
Ти впевнений?
Я шукав нагоди сказати батькові, що я трохи ненавиджу баскетбол.
Не стримуйся!
Завжди!
"Хвороба королів".
Так. Я дуже рада, що тобі сподобалося.
Так. Крім кінцівки.
Знаю. Вона досить раптова.
"Досить раптова"? Жартуєш? Такий облом!
Тобто я розумію, вона помирає,
але є ще неписаний контракт між письменником і...
- асе? - Так?
- Можна? - Звісно.
Між письменником і читачем.
І як на мене, закінчити книгу на середині речення -
порушення цього контракту, ти так не вважаєш?
Добре, так. Я розумію, про що ти,
але якщо по правді, я вважаю, це дуже схоже на реальність.
Ти просто помираєш посеред життя.
Помираєш посеред речення.
І не знаю...
Але я б дуже хотіла знати, що відбувається з усіма після смерті Анни.
Наприклад, з мамою Анни.
Так, і Тюльпановим дядьком.
І з хом'ячком Сізіфом.
Так!
А ти не пробувала зв'язатися з цим Пітером Ван Хаутеном?
Я написала йому купу листів, але він так і не відповів.
Виявилося, він перебрався в Амстердам і став самітником, і...
Шкода.
Так.
Айзеку,
полегшало, друзяко?
Біль - він такий.
Вимагає, щоб його відчули.
Я допоможу тобі тут прибрати.
Хейзел рейс.
Оастус Вотерс.
Я все думаю про цю кляту книгу.
Нема за що.
Але нам потрібне відчуття завершеності, хіба ні?
Те саме я питала у Ван Хаутена у своїх листах.
Але він так і не відповів.
Ні.
"Шановний містере Вотерсе,
пишу подякувати вам за ваші електронні листи.
Я вдячний кожному, хто знаходить час
прочитати мою книгу".
Оастусе?
Так?
Що ти робиш?
Можливо, я знайшов
асистентку Ван Хаутена, написав їй імейл.
Оастусе!
А вона, можливо, переслала цей лист Ван Хаутену.
Мені продовжувати?
О Боже. Так, продовжуй, продовжуй!
"Я в особливому боргу перед вами, сер".
Хейзел рейс, він щойно назвав мене "сер".
Оастусе, читай, не зупиняйся!
"І за ваші теплі слова про "Хворобу королів",
і за те, що ви знайшли час
розказати мені, що книга, і тут я цитую ваші слова
"дуже багато означала для вас і для вашої подруги Хейзел рейс".
Не може бути! Не може бути!
Не може бути, не може бути!
Ще й як може.
"У відповідь на ваше запитання, ні, більше я книг не писав і не буду.
Я вважаю, що подальший виклад своїх думок читачам
не піде на користь ні їм, ні мені.
Але дякую
за приязний електронний лист.
Щиро ваш, Пітер Ван Хаутен".
Тому так, це щойно сталося.
О Боже.
Я намагався тобі сказати, я ніби як відпадний.
Думаєш, я...
Перевір свою скриньку.
О Господи.
О Боже, Оастусе.
Я хвилююся. Я дуже хвилююся.
Шановний містере Пітере Ван Хаутене, мене звати Хейзел рейс Ланкастер.
Мій друг Оастус Вотерс,
який прочитав вашу книгу після моєї рекомендації,
щойно отримав від вас електронний лист з цієї адреси.
Сподіваюся, ви не проти, що він поділився нею зі мною.
Ви не будете проти відповісти на кілька моїх питань
про те, що відбувається після закінчення книги?
Зокрема, ось про що.
Мама Анни вийшла заміж за Тюльпанового дядька?
І чи той Тюльпановий дядько щось задумав,
чи його просто зовсім не так зрозуміли?
Нарешті, я сподівалася, ви проллєте трохи світла на хом'ячка Сізіфа.
Ці питання переслідують мене вже кілька років,
і навіть не знаю, скільки часу я вже чекаю на відповіді на них.
Я знаю, це не якісь важливі літературні питання,
"і що ваша книга повна важливих літературних питань,
але я б дуже хотіла це знати.
І звісно, якщо ви колись вирішите написати щось іще,
я б із задоволенням це прочитала.
Щиро кажучи, я б читала й ваші списки покупок.
Ваша велика шанувальниця, Хейзел рейс Ланкастер".
Непогано.
Думаєш?
Так, звісно, трохи пафосно,
а з іншого боку, Ван Хаутен вживає слова типу "тенденційний" і "вакханалія"...
Думаю, йому сподобається.
Зараз дійсно 1 година ночі?
Хіба?
Так, схоже на те.
Мабуть, треба мені лягати спати.
Добре.
Може, "добре" стане нашим "завжди".
Добре.
О Боже.
"Люба міс Ланкастер,
я не можу відповісти на ваші питання, принаймні, не письмово,
бо зробивши це, я б написав продовження,
яке ви могли б опублікувати чи ще якось поширити Інтернетом.
Не те, щоб я вам не довіряв, але як вам довіряти?
Я вас майже не знаю.
Якщо ви колись опинитеся в Амстердамі, завітайте до мене у вільний час".
Що?
"Щиро ваш, Пітер Ван Хаутен".
О Господи!
Це що, реально?
Хейзел?
- Мамо! - Хейзел, що сталося?
Мамо, подивися.
Іди сюди. Іди сюди, іди.
Дивися.
- Що? - Так.
Пітер Ван Хаутен!
Дивися, що він написав!
"Якщо ви колись опинитеся в Амстердамі!"
Я мушу туди полетіти!
Неймовірно.
Він запросив нас в Амстердам. В Амстердам!
Оце так!
Можна нам злітати?
Тобто як ти думаєш, нам можна було б злітати?
Це ж Амстердам!
Я хочу, щоб у тебе було все на світі.
Але в нас нема таких грошей, розумієш?
Щоб переправити туди все обладнання.
Як ми це зробимо?
Так, що це я. Вибач.
Це ти вибач.
Усе нормально.
Нічого.
Чого не спитати у "Джинів"? Скористайся правом на одне бажання.
Я вже його використала. Ще до Дива.
На що ти його використала?
Не на Диснейленд.
Хейзел рейс, ти не ж поїхала в Диснейленд.
- Ти змарнувала передсмертне бажання... - Мені було 13.
...на поїздку в Диснейленд.
- І в центр Епкот. - О Боже.
Насправді це була весела поїздка!
- Найсумніше, що я чув за життя. - Я познайомилася з уфі!
- Тепер мені просто незручно. - Чого це тобі незручно?
Повірити не можу, що закохався в дівчину з такими стандартними бажаннями.
Жах.
Ти їдеш?
Найважливіше в будь-якому МРТ -
лежати цілком непорушно.
Але того дня це було майже неможливо.
Привіт, асе! Як справи?
Привіт, місіс Ланкастер.
Привіт. Майка з Ріком Смітсом?
- Дійсно, так і є. - Я його любив.
Я Оастус Вотерс.
Радий знайомству. Я Майкл.
- Рада тебе бачити. - Вітаю, місіс Ланкастер.
- Рада бачити. - І я радий вас бачити.
Привіт, Хейзел рейс.
Привіт.
Що б ти сказала, якби я запросив тебе на пікнік?
Я б з радістю пішла з тобою на пікнік.
Ходімо?
Ні. Дай я...
Від мене пахне лікарнею, треба переодягнутися.
Отже,
ти сам із тих, хто вижив, так?
Так.
Я ж її не просто так відрізав.
Хоча це дійсно чудовий спосіб скинути вагу.
Бо ноги дуже важкі.
І як твоє здоров'я зараз?
Чудово. Усе чисто вже 14 місяців.
- Правда? - Так.
- Фантастика. - Так.
Мені дуже пощастило.
Слухай, асе.
Ти мусиш розуміти, що Хейзел і досі дуже хвора.
І так буде до кінця її життя.
А вона захоче рівнятися на тебе.
Вона в нас така. Але правда в тім, що її легені...
Готовий, асе?
Так.
Гаразд. Скоро побачимося.
Добре.
Такий гарний день.
Авжеж.
То ось куди ти водиш усіх своїх дівчат?
Усіх до єдиної.
Мабуть, тому я й досі незайманий.
Ти не можеш бути і досі незайманим.
Що, чесно?
Дай-но я тобі щось покажу.
Бачиш це коло?
Це коло незайманих.
А це
18-річні одноногі чуваки.
Тому так.
"Цікаві кості", автор Іов Ван Лісхаут.
Схоже, він голландець.
Так і є.
Як і Рік Смітс.
І тюльпани.
Бутерброд?
Дай вгадаю.
Голландський сир з помідором.
Вибач, помідори мексиканські.
Як ти смієш!
Скажи, круто?
Скелет використовують як ігровий майданчик.
Тільки подумай.
Ти таки любиш символи.
До речі, тобі, мабуть, цікаво,
чому ти сидиш тут, їси несмачний бутерброд з сиром
і п'єш апельсиновий сік з хлопцем у майці з Ріком Смітсом.
Це таки спадало мені на думку.
Що ж, Хейзел рейс, як і багато хто до тебе,
і слухай, я кажу це так, щоб ти не ображалася,
ти по-ідіотськи використала своє бажання.
Добре, це ми вже проходили. Мені було 13 років.
Цить! Не перебивай, у мене тут геніальний монолог.
Ти була юна, легко піддавалася спокусам,
просто в лице тобі дивилася смерть з косою,
і це змусило тебе загадати бажання, якого ти насправді не хотіла.
Але як могла маленька Хейзел рейс, яка ще не читала "Хворобу королів",
знати, що її справжнім бажанням будуть відвідини Пітера Ван Хаутена
в його амстердамському вигнанні.
Але я його не приберегла на майбутнє, тому...
Добре, що я приберіг своє.
То ти маєш на увазі...
Я не буду віддавати тобі своє бажання, Хейзел.
Якщо ти про це.
Але
мені теж цікаво познайомитися з цим Пітером Ван Хаутеном,
і було б нелогічно
зробити це без дівчини, яка познайомила мене з цією книгою,
правда ж?
Тому я поговорив з "Джинами", і вони тільки за.
Відлітаємо за місяць.
Ні.
О Боже.
О Боже!
Оастусе!
Дякую!
А тоді сталося це.
Привіт.
- Привіт. - З тобою все добре.
Що сталося?
Те, що завжди.
Рідина в легенях порушила оксигенацію.
Тобі встановили трубку.
Минулої ночі в тебе відсмоктали півтори літри рідини.
Хороша новина в тому,
що пухлина не виросла.
І в твоєму тілі немає нових пухлин.
Ми відчули таке полегшення.
Це просто неприємність, Хейзел.
З цим ми зможемо змиритися.
Містере Ланкастере.
Як вона?
Краще.
Так, дякую. Значно, значно краще.
Мене туди не пускають. Тільки родичів.
Так, вибач.
Нічого, я розумію.
Можете просто сказати їй, що я приходив?
Так, звісно. Обов'язково передам.
Добре.
асе, слухай, може, їдь додому?
Трохи відпочинь.
Добре.
Зазвичай пухлини виробляють резистентність до лікування,
у тебе цього не сталося
поки що.
З іншого боку,
ці ліки можуть посилювати накопичення рідини.
Правда в тому,
що дуже мало людей приймають фаланксіфор так довго, як Хейзел.
Ми не знаємо, як він діє при тривалому прийомі.
Ми намагаємося не допустити росту ендотелію,
бо в разі надмірного зростання він погіршує хворобу, спричиняє гниття,
обмежує кровообіг
і сприяє поширенню пухлин, які ми так хочемо знищити.
Рівень виживання пацієнтів з надмірним ростом ендотелію
зменшується в геометричній прогресії по мірі погіршення хвороби.
Можеш більше не триматися, сонечко.
Не бійся.
О Боже.
Я більше не буду мамою.
У мене питання.
Так, Хейзел?
Мені все ще можна злітати в Амстердам?
На даний момент ми б не радили.
Чому?
Ми можемо хоч якось здійснити цю поїздку?
Це збільшить ризик.
Як і похід в магазин.
Так, але літак?
Але ж у літаках є кисень.
У тебе четверта стадія.
Це шанс, якого мені може більше не випасти.
Ніколи.
Якщо ліки діють, не розумію, чому мені не можна...
- Може, є варіант... - Ні.
Я не знаю, як іще це сказати, Хейзел.
Ти надто хвора.
Пробач.
Алло?
Так, секунду.
Привіт. Це ас, знову.
Вибач, вона спить.
Так. Добре.
Гаразд. До побачення.
Я знаю, що ти думаєш.
Це несправедливо по відношенню до нього.
Так і є.
Йому не треба цього в житті.
Нікому такого не треба.
Забагато клопоту, а в результаті пшик.
Ні, це ти правильно кажеш.
Ми з мамою казали те саме.
Може, настав час викинути тебе на вулицю.
Відвезти тебе в якийсь сиротинець, хай тепер у них голова болить.
Я серйозно.
Ми не сентиментальні люди.
Агов?
Від цієї тиші я глохну...
Хейзел рейс.
Привіт, Оастусе.
Ти в нормі?
Ні.
Що сталося?
Розкажи.
Я не знаю.
Усе.
Я хочу поїхати в Амстердам, асе.
І щоб Ван Хаутен розповів нам, що відбувається після закінчення книги.
А ще я не хочу жити ось таким життям.
Насправді річ у небі. Мені сумно через небо.
А ще у дворі є ця сумна стара гойдалка,
яку тато збудував мені, коли я була малою, і...
Усе разом, мабуть.
Я наполягаю на тому, щоб побачити сльозогінну гойдалку.
Я розумію, чого ти плакала.
Це дуже сумна гойдалка.
Хейзел рейс, сподіваюся, ти розумієш,
що тримаючись від мене подалі, ти не зменшиш моєї симпатії до тебе.
Усі твої спроби відгородитися від мене приречені на поразку.
Слухай.
Ти мені подобаєшся.
І мені подобається бути поруч з тобою і так далі,
але я не можу допустити, щоб це тривало далі.
Чому?
Бо не хочу завдавати тобі болю.
Я не проти.
- Ні, ти не розумієш. - Я розумію.
- Не розумієш. - Я знаю, що ти хочеш сказати.
Хейзел, я кажу, що я не проти.
Це була б велика честь, якби моє серце розбила саме ти.
асе, я граната.
Одного дня я вибухну
і рознесу все довкола себе, і...
Не знаю, я відчуваю відповідальність за це
і хочу мінімізувати кількість жертв.
Граната.
Дякую за розуміння...
...просто друзі
Добре...
О БОЖЕ! Припини зі мною фліртувати!
"Люба Хейзел, через Джинів до мене дійшли чутки, що ти
приїдеш до нас у гості з Оастусом Вотерсом і мамою четвертого числа".
Лідевай Флігентхарт Головний асистент Пітера Ван Хаутена
Мамо?
Так?
Мамо!
- Що сталося? - Вибач.
Ні, я просто приймала ванну.
Ти писала Джинам, щоб повідомити, що поїздку скасовано?
Бо асистентка Ван Хаутена щойно мені написала,
і вона й досі думає, що ми приїдемо.
Що?
Я мала сказати тобі разом з татом.
Мамо.
Ми летимо в Амстердам.
Ти серй... Ми летимо в Амстердам?
Ми летимо в Амстердам.
Ми все продумали. Летимо.
Лікар Марія, всі в курсі справи.
- Але лише на три тижні, не на шість. - О Боже.
Про все домовлено. Там чекатиме онколог.
Про все. Ми повністю готові.
Я тебе люблю.
Я так тебе люблю.
А я тебе.
- Краще сядь. - Ми летимо в Амстердам.
Ми летимо в Амстердам.
- Ми летимо в Амстердам. - Можеш прийти до мене.
Тобі треба подзвонити.
Подзвони йому!
Так, легені, протримайтеся один тиждень, трясця вам.
Зрозуміли? Ще один тиждень.
Привіт, асе, сподіваюся, у тебе готовий паспорт!
Усе йде як по Вотерсу!
- Стривай, їжа. - Що ти забула?
Ти взяла мій паспорт?
Так, він у мене.
Як я й казав Джинам:
"Я подорожую або з шиком, або ніяк".
Мамо, ми летимо в Амстердам!
Ми летимо в Амстердам, просто зараз.
Привіт, Ланкастери.
асе. Привіт. Радий тебе бачити.
Я візьму, сер.
асе, ти такий винахідливий!
Добре, Хейзел рейс?
Добре!
Ти що, ще ніколи не літав?
Ні.
Це хвилююче.
Сер?
На цьому літаку палити не можна.
На жодному не можна.
Я не палю.
Так, це просто метафора.
Він вставляє в рот річ, яка вбиває,
але не дає їй змоги його вбити.
Ця метафора в сьогоднішньому рейсі заборонена.
Стюардесам зайняти свої місця для злету.
Дякую.
Добре?
асе, це все одно, що їхати з тобою в машині.
О Боже, ми летимо.
Божечки, ми летимо.
Ми летимо!
Дивіться на землю!
Дивіться.
Ніщо не виглядало так за всю історію людства!
Подивіться на машини. Вони як...
Ви з ним такі чарівні.
Ми просто друзі.
Вона так, але я ні.
Нічого собі!
Відійди від неї, ти, суко!
Ти подивися, Хейзел.
Це божевілля.
Що?
Ви подивіться на ці вітражі. Вражаюче.
Я піду зареєструю нас.
Краще давай тебе одягнемо,
бо сьогодні у тебе заброньовано столик на двох, вечеря в Оранджі.
І тут написано: "Насолоджуйтеся. Містер Пітер Ван Хаутен".
Я подивилася в Інтернеті, виглядає неймовірно.
У путівнику написано, що він дорогий і дуже романтичний.
Так. Дорогий...
О Боже.
Але добре, що
ти одягнеш?
Це мені?
О Боже. Вона така гарна.
Просто кажу.
Просто кажеш?
Тобто ти кажеш, що зовсім не проти,
якщо твоя донька-підліток втече на волю зі старшим хлопцем
у місті, знаменитому своїми пороками й розгулом, а ти й не проти?
Так, саме це я й кажу.
асе!
Ти сьогодні такий красень!
- Дякую, мем. - Ух ти.
Хейзел, прийшов ас,
і як же він класно виглядає!
Я чула, цей ресторан - неймовірний.
Ух ти.
Що?
Розкішно виглядаєш.
Дякую.
Ось він.
Оранджі. Так, це він.
Так.
Ваш столик, містере і місіс Вотерс.
Дякуємо.
Дякую, асе.
Нема за що.
Шампанське - за рахунок закладу. Смачного.
Дякую.
Доброго вечора.
Добре?
Добре.
Воно неймовірне.
Знаєте, що сказав Дом Периньйон, винайшовши шампанське?
"Ідіть бігом", - сказав він. "Я куштую зірки".
Ласкаво просимо в Оранджі.
Принести вам меню чи ви замовите вибір шеф-кухаря?
Вибір шеф-кухаря звучить чудово.
І сер,
щось підказує мені, що нам треба трішки більше цього.
Цього вечора ми закоркували для вас усі зірки, мої юні друзі.
Здається, це нам.
Ризотто з солодкою морквою для леді.
Дякую.
І для джентльмена.
Дякую.
Смачного.
Я хочу, щоб це ризотто з солодкою морквою стало людиною,
щоб я міг відвезти її у Вегас й оженитися на ній.
Мені подобається твій костюм.
Дякую. Я його вперше одягнув.
Це не той костюм, який ти носиш на похорони?
Ні.
Той навіть близько не такий гарний.
Коли я вперше захворів,
мені сказали, що в мене 85-відсотковий шанс повного одужання.
Чудові шанси.
Але це означало рік тортур, втрату ноги
і все одно 15-відсотковий шанс, що це не допоможе.
Перед самою операцією
я спитав у батьків, чи можна мені купити дуже гарний костюм.
Отже, це твій костюм на смерть.
Саме так.
У мене теж таке є. Подарували на п'ятнадцятиліття.
Сукня.
Але не думаю, що я б одягла її на побачення.
То в нас побачення?
Слухай, легше.
Ми ж містер і місіс Вотерс.
Це просто тому, що вона не знає англійської.
Але якщо спитають, давай так скажемо. Розумієш?
- Пам'ятаєш, що ти сказав про Вегас? - Так.
Як думаєш, можна мені теж з вами?
Бог?
Можливо.
А янголи?
Ні.
Життя після смерті?
Ні.
Хоча можливо. Я не знаю.
Мабуть, не буду категорично стверджувати, що ні,
але хотілося б якихось доказів.
А ти?
Ще й як.
Правда?
Тобто не в рай, де ти цілими днями катаєшся на єдинорозі
і живеш в особняку з хмаринок,
але так, я точно вірю, що щось є.
Бо інакше
який сенс?
Може, сенсу нема.
Я таке не сприйму.
Я в тебе закохався.
Ти мене чула.
Оастусе...
Я закоханий у тебе.
Я знаю, що кохання - це просто крик у безодню,
і що забуття неминуче.
І що ми всі приречені,
і що настане день,
коли всі наші справи підуть прахом.
І знаю, що сонце проковтне єдину Землю, яка в нас буде.
І я закохався в тебе.
Вибач.
Ще зірок?
Ні, дякуємо.
Мабуть, нам тільки рахунок.
Ні, сер.
За вашу вечерю заплатив містер Ван Хаутен.
Що?
Я не дуже розумію цю футболку.
Але Ван Хаутен її зрозуміє.
У "Хворобі королів" штук п'ятдесят посилань на Марітта.
"Це не трубка".
Але це ж трубка.
Ні.
Це малюнок трубки.
Розумієш?
Малюнок речі - це не сама річ.
А футболка з малюнком речі не є самою цією річчю.
Ну ти даєш.
Коли ти так виросла?
Хто готовий почути відповіді?
Я!
От ми й прийшли.
Я так хвилююся, що ледве дихаю.
Порівняно зі звичною задишкою?
Іди ти.
Лідевай?
- Привіт! - Привіт, я Оастус.
- Лідевай. - Хейзел.
Заходьте, будь ласка.
Дякую.
Пітере! Вони тут!
Хто, в біса, такі "вони", Лідевай?
Вони - це Оастус і Хейзел,
ті юні шанувальники, з якими ти листувався.
Ті американці?
Ти сам їх запросив.
Заходьте, будь ласка.
Ти ж знаєш, чому я виїхав з Америки, Лідевай.
Щоб ніколи не зустрічати американців.
Ти сам американець.
Невиліковний американець.
Прожени їх.
Я не буду цього робити, Пітере.
Будь ласка, будь чемним.
Заходьте, будь ласка.
Вибачте, дозвольте я тут для вас приберу.
Дякую.
Хто з вас Оастус Вотерс?
Я.
А це Хейзел.
Містере Ван Хаутен, дякуємо, що написали нам відповідь.
Це була явна помилка.
Ваші листи - перші, на які я відповів, і дивіться, чим це закінчилося.
Віскі?
Ні, дякуємо.
Тоді тільки мені, Лідевай.
Ще одне віскі з содовою, будь ласка.
Може, спершу поснідаєш, Пітере?
Вона вважає, що я пияк.
А ще я вважаю, що Земля кругла.
Отже, вам подобається моя книга.
- Ми від неї в захваті. - Так.
У захваті.
Оастус...
Використав своє бажання на знайомство з вами, щоб ми могли поговорити.
Отже, жодного тиску.
Так.
Ти навмисно вдягнулася, як вона?
Ніби як.
А ще, сер, ми обоє дуже хотіли подякувати вам за вчорашню вечерю.
І за шампанське.
Це було надзвичайно.
Чарівно.
Ми вчора купили їм вечерю?
І зробили це з радістю.
Ви здолали довгий шлях.
Чим можу служити?
У нас є кілька запитань,
ясна річ, про те, що відбувається після закінчення книги.
Особливо з тими, хто пережив Анну.
Наприклад, з її мамою, Тюльпановим дядьком...
Ви добре знайомі зі шведським хіп-хопом?
Я б сказала, наші знання обмежені.
Лідевай, постав "Бомфаллераллу" негайно.
Добре.
Ми не говоримо шведською, сер.
А хто, в біса, говорить шведською?
Важливо не те, яку нісенітницю верзуть ці голоси,
а що ці голоси відчувають.
Ви над нами знущаєтеся?
Чи це що, якийсь виступ?
асе, сядь.
Гаразд, то в кінці книги Аннина...
Уявімо, що ви біжите наввипередки з черепахою.
У черепахи є фора в десять років.
Доки ви пробігаєте десять метрів,
черепаха, скажімо, один метр, і так далі, і це триває вічність.
Ви швидші за черепаху, але вам ніколи її не наздогнати, розумієте?
Ви можете тільки зменшити розрив між вами.
Звісно, ви можете обігнати цю черепаху,
якщо не замислюватися про задіяну механіку.
Але питання "як?" виявляється настільки складним,
що ніхто не давав на нього відповіді
аж до доказів Кантора, що деякі безкінечності більші за інші безкінечності.
Припускаю, це дає відповідь на ваше запитання.
Хейзел, вибач. Я не розумію, що відбувається.
А на письмі ви здавалися таким розумним, містере Вотерс.
Рак дійшов і до вашого мозку?
Пітере.
Можна нам хоч на секунду зосередитися на Анні?
Будь ласка?
Я розумію, що історія закінчується на середині речення,
бо вона помирає або стає надто хворою, щоб продовжувати...
Мені нецікаво говорити про ту книгу.
Та це не означає, що майбутнього нема і в її сім'ї й друзів, так?
Так?
Я сказав, що мені нецікаво.
Але ж ви обіцяли!
Нічого не відбувається! Вони вигадані!
Вони припиняють існувати із закінченням роману.
Але це неможливо!
Я розумію, це в літературному сенсі абощо, але...
Я так не можу, Лідевай.
- Неможливо не уявляти, що... - Я не потуратиму цим дитячим примхам.
Я відмовляюся жаліти тебе так, як ти звикла.
- Не потрібна мені ваша жалість! - Звісно, потрібна!
Як і у всіх хворих дітей, від неї залежить твоє існування.
- Ти приречена доживати до кінця життя... - Пітере!
...як та дитина, якою ти була на мить постановки діагнозу.
Дитина, яка вірить, що після закінчення роману є життя.
А ми, дорослі, таких жаліємо.
Тому ми платимо за твоє лікування, твої кисневі апарати.
Пітере, досить.
Ти - побічний ефект процесу еволюції,
якому чхати на окремі життя.
Ти - невдалий експеримент з мутації.
Слухай, ти, чмо занюхане,
ти не скажеш мені про мою хворобу нічого,
чого б я не знала і так.
Я приїхала сюди з однією-єдиною метою.
Щоб ти розказав мені, що відбувається в кінці тієї клятої книги!
Я не можу тобі розказати.
- Брехня! - Не можу.
Тоді вигадай щось!
Я попрошу вас піти.
Ти ніколи не питала себе,
чому тебе так цікавлять твої дурні питання?
Та пішов ти.
Слухай, це нічого.
Усе гаразд.
Я сам напишу тобі продовження.
Добре? Я напишу тобі продовження.
Ще й краще, ніж якесь лайно, яке міг би написати той пияк.
Там буде кров, кишки й пожертва.
Ти будеш у захваті.
Пробач, що я витратила твоє бажання на того козла.
Ти витратила його не на нього. А на нас.
Хейзел і Оастусе!
Мені страшенно прикро.
Обставини зробили його жорстоким.
Я думала, зустріч із вами допоможе йому,
що він побачить, як його робота сформувала реальні життя.
Але... Пробачте.
Може, підемо на огляд цікавих місць? Ви були в будинку Анни Франк?
З тим чоловіком я нікуди не піду.
Ні.
Ми його не запросимо.
Боюся, тут нема ліфта.
- Та нічого. - Там багато сходів.
- Крутих сходів. - Я зможу.
- Хейзел, нам необов'язково... - Я зможу.
Ходімо.
Сім'я Франків приїхала з Франкфурта, Німеччина.
Щоденник Анни Франк прогримів на весь світ.
Настали важкі часи.
Ще диво, що я не відмовилася від усіх своїх ідеалів.
Вони здаються такими абсурдними й непрактичними,
але я тримаюся за них, бо й досі вірю,
попри все, що люди в душі дійсно добрі.
Я не можу будувати своє життя...
Ходімо?
- Так. - Так.
Хейзел, я понесу його, якщо хочеш.
Я сама.
Ого.
Це і є та книжкова шафа, де ховалася сім'я Франк.
Я сама.
Дякую.
Ми ще надто малі, щоб розбиратися з цими проблемами,
але вони постійно виникають,
аж доки ми, нарешті, не будемо змушені придумати вихід.
Тобі погано, Хейзел?
Ні.
Не хвилюйся, сиди, скільки треба.
Вибачте.
Так?
Так.
Я хочу кататися на велосипеді, танцювати, свистіти, дивитися на світ,
почуватися маленькою і знати, що я вільна. 24 грудня 1943 р.
Та все ж, дивлячись на небо,
я чомусь відчуваю, що все зміниться на краще.
Що ця жорстокість теж скінчиться.
Ти в нормі?
Так.
Хейзел, по-моєму, досить.
Не треба... Розумієш?
Я зможу.
Усе так, як має бути.
Бог хоче бачити людей щасливими.
Там, де є надія...
Хейзел.
...є життя.
Молодчина.
Так.
- Ти в нормі? - Так.
От ми й прийшли, дивися.
Усе гаразд?
Так. О Боже.
Дякую.
Єдиний член сім'ї Франків, який вижив - це Отто.
Батько Анни.
У такі миті
Анна Франк
я не можу думати про нещастя,
а тільки про красу, яка ще залишається.
Спробуйте відшукати це щастя в собі.
Подумайте про красу в усьому, що вас оточує,
і будьте щасливими.
Браво.
Я закохалася в нього так само, як люди засинають.
Повільно, а потім відразу.
Вона закінчується над тим місцем, де мало б бути коліно,
і сходить нанівець.
Що?
Нога.
Просто щоб ти була готова.
асе,
годі думати тільки про себе.
Стривай.
Не можу, я застрягла.
Я так тебе люблю, Оастусе Вотерс.
Я теж тебе люблю, Хейзел рейс.
Дуже сильно.
Оастусе, мені нема чим дихати.
Нічого.
Хейзел.
Ти така красуня.
Припини.
Ні, ти така красуня.
Мені так пощастило.
Це мені пощастило.
Дорогий Оастусе... НЕЗАЙМАНІ
18-річні чуваки без однієї ноги
твоя Хейзел рейс
О Боже.
Не вірю, що ти назвала його чмом занюханим.
- Я знаю! - Правда?
Як ти це придумала?
Не знаю, просто вирвалося.
Я так розлютилася.
Ну й чудовисько.
Мамо, це був жах.
А що сталося потім?
Ми пішли в дім Анни Франк.
Правда?
- Там було дійсно круто. - Було добре?
Просто відпад.
А потім?
Просто гуляли.
Звучить чудово.
Боже, здається, у нас ще є кілька годин, так?
Підемо в музей Ван Гога?
Як хочете.
Мабуть, на все часу не вистачить, але...
Доведеться тобі сюди повернутися, от і все.
Ти не могла б не говорити дурниць, будь ласка?
Хейзел, я не говорю дурниць.
Я оптимістка.
Місіс Ланкастер?
Так?
Ви дозволите нам із Хейзел трохи побути на самоті?
Звісно, асе.
Я побіжу в номер,
і буду готова, коли ви надумаєте, що робити далі.
Хочеш прогулятися?
Що таке?
Перед тим, як тебе забрали в лікарню, сталося...
Я відчув біль у стегні.
Мені зробили позитронно-емісійну томографію,
і на ній я засяяв, як новорічна ялинка.
Слизова оболонка в грудях, печінка...
Скрізь.
Пробач.
Треба було тобі сказати.
Це так несправедливо.
Виявляється, світ - не фабрика зі здійснення бажань.
Послухай.
За мене не хвилюйся, Хейзел рейс, добре?
Я придумаю, як протриматися й дратувати тебе ще дуже довго.
Тобі болить?
Ні.
Зі мною все добре.
Добре?
Добре.
Мабуть, ти не зможеш просто взяти й забути те, що я сказав?
Поводься зі мною так, наче я не вмираю.
По-моєму, ти не вмираєш, Оастусе.
Просто тебе трішечки зачепив рак.
Було б зовсім безглуздо,
якби ми стали цілуватися?
Зараз?
Можливо.
Моя прекрасна сім'я І АС
ХІМІОТЕРАПІЯ
То як твої очі, Айзеку?
Добре.
Проблема тільки в тому, що вони не в мене в голові.
А так...
Виявляється, усе моє тіло зараз зліплене з раку.
Тому вибачай, чуваче, тут я тебе обставив.
Ти вже написала йому некролог?
- Чуваче. - Що?
Що?
Я ще їй не сказав, Айзеку.
Ви про що?
Вибач.
Оастусе?
На моїх похоронах потрібні будуть оратори.
Я сподівався, що ви з Айзеком, але переважно ти,
будете люб'язними і щось придумаєте.
З радістю.
Дякую.
Ви такі класні.
Мене аж нудить.
Ви огидні.
Від Моніки нічого не чути?
Ні, ні слова.
Навіть не написала тобі СМС, щоб спитати, як ти?
Ні разу.
Ненавиджу цю дівку.
Є повно інших дівчат.
Ви за мене не хвилюйтеся.
У групі підтримки є новенька,
і в неї величезні...
Звідки ти взагалі це знаєш?
Я сліпий, але не настільки.
Хейзел рейс?
У тебе часом нема п'яти доларів?
Ну добре, що тепер?
Чуєте, народ?
Мені пахне яйцями. Це яйця?
Вона тут?
Тут.
Я нервую.
Нервуєш?
А Моніка вдома?
Чхати нам, де Моніка.
Річ не в Моніці. Річ у тобі.
Добре. Можна мені яйце?
Хейзел рейс,
дай мені яйце.
Дала.
Айзеку.
Гаразд, поїхали.
- Ти зможеш. - Добре. Давай.
Я нічого не почув.
Не страшно. Кидай трохи лівіше.
Стривай, кидати лівіше чи цілитися лівіше?
Цілься лівіше.
- Добре. - Лівіше.
асе, по-моєму, треба почекати, доки стемніє.
Айзеку темно завжди.
Друзяко, я не глухий. А тільки сліпий.
Тому я чую, як ти кепкуєш з моєї інвалідності.
- Вибач. - І я не в захваті.
- Куди кидати? - Кидай з усіх сил.
Так.
- Так! - Влучив!
Що? Що?
Я влучив! Я влучив!
Тепер я точно знаю, куди кидати.
Це так піднімає настрій!
Продовжуй. Давай.
Кидай ще, ще.
Дайте ще, дайте ще, дайте ще!
Стій-стій-стій!
Айзеку.
Добридень. Ви мама Моніки?
Так.
Добридень, мем.
Ваша донька вчинила велику несправедливість.
Тому ми прийшли сюди помститися.
Розумієте, може, ми не дуже загрозливі,
але в нас на трьох є п'ять ніг, чотири ока
і дві з половиною пари робочих легень.
А ще в нас є два десятки яєць,
тому на вашому місці я б сховався у будинку.
- Чуваче, у нас що, реально вийшло? - Так.
Це була найдурніша промова, яку я... Реально вийшло?
Тримай. Зажди.
Як же це приємно!
Оастус
Оастусе?
Хейзел рейс.
Привіт.
О Боже. Привіт, привіт. Я люблю тебе.
Я на заправці.
Де-де?
Щось не так.
Тобі треба...
Ти можеш приїхати? Приїхати й допомогти мені?
асе!
асе.
Котику, що таке?
Дивися.
асе, вона запалена.
Глибоко вдихни.
асе, я мушу комусь подзвонити.
Ні, ні. Будь ласка, не дзвони на 911. Прошу.
Не дзвони ні моїм батькам, ні на 9...
Я тобі ніколи не пробачу, якщо ти їм подзвониш.
асе, що ти тут робиш?
Що ти тут робиш?
Я хотів купити сигарети.
Не знаю, що сталося з моєю пачкою.
Може, я її загубив, або вони її забрали, але я просто...
Я хотів зробити щось для себе сам, розумієш?
Я хотів сам це зробити.
- Я мушу дзвонити на 911. - Ні!
Я мушу.
Ні!
Вітаю, це 911? Нам потрібна швидка.
Ненавиджу себе!
Мене звати Хейзел рейс Ланкастер.
Будь ласка, швидше.
Ми в сріблястому джипі на заправці.
Хотіла б я сказати, що Оастус Вотерс зберіг своє почуття гумору до кінця.
Що його хоробрість не зрадила йому ні на секунду.
Але все було не так.
Як він?
У нього була важка ніч, Хейзел.
Дуже впав тиск.
Серце...
А хіміотерапія?
Хіміотерапію припинять.
Можна мені до нього?
Ми скажемо йому, що ти приходила.
- Так. - Добре.
Так.
Я ще побуду тут, якщо ви не проти.
Так, звичайно.
Не спіши.
Прошу, друзяко.
- Добре? - Гаразд, зайчику.
Так.
Привіт.
Про що думаєш?
Про забуття.
Знаю, це по-дитячому і так далі, але...
Я завжди думав, що буду героєм.
Завжди думав, що історія мого життя буде класною.
З тих, про які пишуть в усіх газетах і...
Я мав бути особливим.
Ти і є особливий, Оастусе.
Так, я знаю. Але
ти знаєш, про що я.
Я знаю, про що ти, просто я з тобою не згодна.
Знаєш цей свій пунктик стосовно того, щоб тебе пам'ятали?
Не сердься.
Я серджуся.
Серджуся, бо вважаю тебе особливим. Цього що, мало?
Ти думаєш, що єдиний спосіб прожити значуще життя -
це щоб усі тебе пам'ятали, усі тебе любили.
То в мене новина, асе. Це твоє життя, ясно?
Це все, що в тебе є.
У тебе є я, є твоя родина, і є цей світ, от і все.
І якщо тобі цього мало, тоді вибач, але це не ніщо.
Бо я тебе люблю.
І я буду тебе пам'ятати.
Пробач. Твоя правда.
Шкода, що тобі цього недостатньо.
Слухай.
Це хороше життя, Хейзел рейс.
Воно ще не скінчилося.
Оастусе.
Один із менш брехливих штампів у раковому жанрі -
це штамп, відомий як "останній хороший день",
коли здається, що неминуче погіршення раптом припинилося,
коли біль, лише на хвилинку, перестає бути нестерпним.
Проблема, звісно, в тому, що ніхто не знає,
що його останній хороший день - останній.
На той час він здається просто ще одним непоганим днем.
Привіт, Оастусе.
Доброго вечора, Хейзел рейс.
Швиденьке запитання.
Ти написала той некролог, який я просив тебе підготувати?
Оастус
Можливо.
Ти часом не зможеш приїхати
буквально в серце Христа у наступні кілька хвилин?
Можливо. Усе гаразд?
Я люблю тебе, Хейзел рейс.
Можна я візьму ключі?
Ти куди? Ми збиралися вечеряти.
Я мушу їхати.
Хейзел, ти, мабуть, голодна.
Ти навіть не обідала.
Я просто не голодна.
Хейзел, не можна голодувати.
Я рішуче не голодна.
Хейзел, я знаю, що ас хворий, але тобі треба стежити за собою.
ас тут ні до чого.
Тоді ти мусиш залишатися здоровою.
Давай, з'їж щось, сонечко.
"Залишатися здоровою?"
Так, я нездорова, і я помру.
Ти в курсі? Я помираю, а ви житимете,
вам не буде про кого піклуватися чи над ким нависати,
ти вже не будеш мамою, пробач,
але тут я безсила.
Тому можна я поїду, будь ласка?
Чому ти так зі мною говориш?
Бо ти сама так сказала.
Ти про що?
У реанімації.
Хейзел...
Це неправда. Я помилялася.
Гаразд?
Навіть якщо ти помреш...
"Коли".
Навіть коли ти помреш,
я завжди буду твоєю мамою.
Це найкраще, ким я буду за все своє життя.
Цього я боюся найбільше, мамо.
Коли мене не стане,
у вас більше не буде життя.
Ви просто сидітимете, дивитиметеся на стіни,
або накладете на себе руки, або...
Хейзел, донечко, ми не будемо цього робити.
Втративши тебе...
Нам болітиме так, як нікому й не снилося.
Але ти, як ніхто, знаєш, що з болем можна жити.
Просто береш і живеш.
Я ходжу на підготовку соціальних працівників.
Стривай, що-що?
Якщо я витримала все те, через що ми пройшли,
я зможу допомагати іншим, може, консультувати сім'ї...
Мамо, як ти могла мені про це не сказати?
Ми не хотіли, щоб ти почувалася покинутою.
Покинутою?
Слухайте, це ж...
Це ж найкраща у світі новина.
Ти їдь.
Добре?
Доцю.
Прямо, так.
Трохи лівіше, трішки.
- Тут сходинка, так? - Так, витягни руку.
Праворуч від тебе стійка.
Так, ідеально.
Прекрасно.
Привіт.
Ти спізнилася.
Як справи? Виглядаєш сліпуче, Хейзел рейс.
Думаєш, я не знаю?
Що тут у вас, хлопці?
Скажи їй, асе.
Я хочу побувати на власному похороні.
Я сподіваюся, що зможу бути присутнім як привид, але...
Проте на випадок, якщо нічого не вийде,
я вирішив спланувати цей підготовчий похорон.
Готовий?
Оастус Вотерс був самовпевненим сучим сином.
Але ми йому пробачали.
Не завдяки його надлюдській красі
чи тому, що він прожив лише 19 років, коли мав прожити значно довше.
18 років, друзяко.
Чуваче, облиш. Серйозно?
Я припускаю, у тебе ще є трохи часу, дурний перебивайло.
Перебиваєш мене посеред некрологу. Ти ж ніби як мертвий.
Але коли вчені з майбутнього
прийдуть до мене додому з очима робота
і скажуть мені їх приміряти,
я скажу тим ученим відвалити, бо,
асе, я не хочу навіть бачити світ, у якому нема тебе.
Не хочу.
Я не хочу бачити світ без Оастуса Вотерса.
Тоді, висловивши свою думку, я, мабуть, одягну очі робота,
бо ти ж сам розумієш, це очі робота.
Звучить круто.
І не знаю...
Це так важко.
Щасти тобі.
Так.
Хейзел, допоможеш?
Праворуч, трішки правіше.
Так, і розвернися. Сідай. Ось так.
Право слова надається тобі, Хейзел рейс.
Вітаю.
Мене звати Хейзел рейс Ланкастер,
і Оастус Вотерс був нещасливим коханням всього мого життя.
У нас була чудова історія кохання,
і я, мабуть, не зможу видушити з себе більше одного речення,
не розплившись у калюжі сліз.
Як усі історії справжнього кохання,
наша помре разом з нами.
Так і має бути.
Знаєте, я сподівалася, що це він буде читати мій некролог.
Бо насправді більше нікому...
Але ні.
Я не буду говорити про історію нашого кохання, бо не можу.
Натомість я розкажу про математику.
Я не математик, але я таки знаю ось що.
Між нулем і одиницею є безкінечні числа.
Є одна десята, одна дванадцята, одна стодванадцята і
безкінечна кількість інших.
Звісно, ще більше безкінечних послідовностей чисел між нулем і двійкою
чи між нулем і мільйоном.
Деякі безкінечності просто більші, ніж інші.
Цього нас навчив письменник, який нам колись подобався.
Я хочу мати більше чисел,
ніж, швидше за все, я отримаю.
І Боже,
як же я хочу, щоб в Оастуса Вотерса було більше днів, ніж він прожив.
Але, асе,
коханий мій,
не можу навіть передати, наскільки я вдячна
за нашу маленьку вічність.
Зачекайте.
Ти подарував мені вічність
за лічені дні.
І за це я...
Я вічно буду тобі вдячна.
Я так тебе люблю.
Я теж тебе люблю.
Через вісім днів Оастус Вотерс помер у реанімації.
Коли рак, зліплений з нього,
зупинив його серце, яке теж було зліплене з нього.
Це було нестерпно.
Усе це.
Кожна секунда була гірша за попередню.
Перше, що просять у відділенні швидкої -
це оцінити свій біль за шкалою від одного до десяти.
Мене просили зробити це сотні разів,
і пам'ятаю, якось,
коли я не могла дихати, і мені здавалося, що груди горять,
медсестра попросила мене оцінити цей біль.
Хоча я не могла говорити, я показала дев'ять пальців.
Пізніше, коли мені полегшало,
прийшла ця медсестра і назвала мене бійцем.
"Знаєш, звідки я знаю?" - спитала вона.
"Бо ти назвала десятку дев'яткою".
Але це була неправда.
Я назвала її дев'яткою не тому, що була хороброю.
Я назвала її дев'яткою тому, що десятку приберегла.
І тепер настав час для неї.
Для великої і жахливої десятки.
"Я не буду боятися злого, бо Ти при мені.
Твій жезл і Твій посох, вони мене втішать.
Ти передо мною трапезу зготовив при моїх ворогах,
мою голову Ти намастив був оливою. Моя чаша то надмір пиття.
Тільки добро й милосердя мене супроводити будуть по всі дні мого життя,
а я пробуватиму в домі Господньому
довгі часи".
Оастус Вотерс багато років тяжко боровся.
Його битва була хороброю, а його сила...
Ну й брехня, скажи, мала?
...була джерелом натхнення для кожного з нас.
Помолимося.
Дякуємо тобі, Боже, за життя Оастуса Вотерса...
Зараз треба вдати, що ми молимося.
...за його силу і його мужність.
Боже, ми просимо Тебе бути сьогодні з нами, бути поблизу,
втішати його друзів і родину.
Дякуємо за твою присутність, Боже.
Ми молимося в ім'я Господа.
Амінь.
Зараз ми послухаємо особливу подругу аса,
Хейзел Ланкастер.
Зараз це вже не має значення, але я була його дівчиною.
У аса вдома є прекрасна цитата:
"Якщо хочеш веселку, змирися з дощем".
Навіть в останні дні...
Я не вірила жодному своєму слову.
Він завжди вмів усміхнутися.
Але це нічого.
Я знала, що так буде правильно.
Похорони, вирішила я, не для мертвих.
Вони для живих.
Скласти тобі компанію?
Ні, не треба.
Я просто трохи покатаюся на самоті.
Люблю тебе.
Ти виголосила чудову промову.
Скоро побачимося. Будь уважна за кермом.
Добре.
Ти дозволиш?
"Омніс челлула е челлула".
Твій хлопець Вотерс і я часто листувалися в його останні дні.
То тепер ви читаєте листи від фанатів?
Я б не назвав його фанатом.
Він мене ненавидів.
Але наполягав на тому, щоб я приїхав на його похорон
і розказав тобі, що сталося з Анною і її мамою,
тому я тут.
І ось твоя відповідь: "Омніс челлула е челлула".
"Життя походить від життя".
Я зараз не в настрої.
Ти не хочеш почути пояснення?
Ні, не хочу.
Але дякую. Прекрасного вам життя.
У моїх очах ти схожа на неї.
В очах інших людей я схожа багато на кого.
Моїй доньці було вісім років.
І вона хоробро страждала стільки часу.
У неї була лейкемія, як у Анни?
Точнісінько як у Анни.
Прийміть мої співчуття з приводу вашої втрати.
А ти - мої з приводу твоєї. І вибач, що зіпсував вам поїздку.
Ви нам її не зіпсували.
Ми чудово з'їздили.
Ти часом не чула про так звану "проблему трамваю"?
Це мисленнєвий експеримент в області етики,
відомий як "проблема трамваю".
Філіппа Фут була англійським філософом...
О Господи.
Хейзел, я намагаюся дещо тобі пояснити.
- Дати тобі те, що ти хотіла. - Ні!
Ви п'яниця, і ще ви невдаха,
і я попрошу вас вийти з моєї машини негайно,
щоб я поїхала додому, була на самоті й горювала!
Ти захочеш це прочитати.
Не хочу я нічого читати. Ви можете вийти з моєї машини?
- Виходьте з машини! - Добре.
Можна зайти?
Мені так шкода.
Так.
Це була велика честь, правда?
Любити його.
Тепер ти можеш уявити, що ми відчуємо через тебе.
Хейзел?
До тебе друг прийшов.
Ти не знаєш, йому боліло?
Виявилося, він довго намагався зробити вдих,
а через деякий час просто знепритомнів.
Нічого хорошого.
Помирання - це відстій.
ас дуже тебе любив, ти в курсі?
Так.
Тільки й балачок було, що про тебе.
Так.
Дратувало страшенно. Він стільки про тебе говорив.
А мене не дратувало.
Знаю. Знаю, тебе ні.
Ти отримала того листа від вашого друга-письменника?
Він мені не друг.
А звідки ти про це знаєш?
Я розмовляв з ним на цвинтарі,
він сказав, що здолав такий шлях, щоб передати тобі того листа.
Так, мене це вже не цікавить.
Мені нецікаво читати ще хоч слово того покидька.
Ні, листа написав не він. А ас.
Що?
Виявилося, ас щось написав, а тоді надіслав Ван Хаутену.
О Боже.
Містере Ван Хаутене, я хороша людина, але нікчемний письменник.
А ви - нікчемна людина, але хороший письменник.
По-моєму, з нас вийшла б чудова команда.
Не хочу просити вас про послуги,
але якщо маєте час, а наскільки я бачив, часу у вас повно,
прошу, відредагуйте це для мене.
Це некролог для Хейзел.
Вона просила мене його написати, і я стараюся.
Просто... Трохи вміння мені б не завадило.
Річ у тім, що всі ми хочемо, щоб нас пам'ятали.
Але Хейзел не така.
Хейзел знає правду.
Їй не потрібен був мільйон шанувальників. А тільки один.
І він у неї з'явився.
Може, її любило не так багато людей, зате вони любили її всім серцем.
І хіба це не більше, ніж у решти людей?
Коли Хейзел хворіла, я знав, що помираю,
але не хотів їй казати.
Вона була в реанімації, я прокрався туди на 10 хвилин
і сидів біля неї, доки мене не вигнали.
Її очі були заплющені. Шкіра була блідою.
Але її руки все одно були її руками.
І досі теплими, і в неї були нафарбовані нігті, темним синьо-чорним лаком,
і я тримав її за руки.
І змушував себе уявити світ без нас,
і яким нікчемним світом він буде.
Вона така красуня.
На неї не стомлюєшся дивитися.
І ніколи не боїшся, що вона розумніша за тебе,
бо й так це знаєш.
Вона дотепна, але завжди без злості.
Я кохаю її.
Боже, я її кохаю.
Мені так пощастило її кохати, Ван Хаутене.
Ми не можемо обирати, чи нам завдадуть болю, чи ні,
але таки обираємо тих, хто завдає болю нам.
І мені мій вибір подобається.
Сподіваюся, їй її теж.
Добре, Хейзел рейс?
Добре.
Переклад: Владислава Бурмістрова, Deluxe