Myslím, že si můžeme vybrat, jak vyprávět smutné příběhy.
Můžete třeba všechno přisladit.
Tak se to dělá ve filmech a romantických románech,
kde se krásní lidé krásně poučí,
nic není tak zlé, aby se to nedalo napravit omluvou
a písní Petera Gabriela.
Tahle verze se mi líbí stejně jako každému, věřte mi.
Ale není to pravda.
Tohle je pravda.
Je mi líto.
HVĚZDY NÁM NEPŘÁLY
Na konci zimy v mých sedmnácti...
...usoudila moje matka, že mám depresi.
Jí jako vrabec a skoro nevychází z domu.
Nemám depresi, mami.
Čte stejnou knížku pořád dokola.
Má depresi.
Nemám depresi.
Ve všech letáčcích a na všech sítích je deprese zmíněna jako průvodní jev rakoviny.
Deprese není průvodní jev rakoviny.
Je to průvodní jev umírání.
A přesně to se dělo mně.
CÍSAŘSKÝ NEDUH
Bolest je třeba procítit.
Mohla bych ti dát zoloft.
Nebo lexapro.
A dvakrát denně místo jednou.
Přece u toho nepřestaneme.
Vážně, hrňte to sem.
Jsem jako Keith Richards mladých s rakovinou.
Chodíš do té podpůrné skupiny, kterou jsem ti doporučila?
Jo, ale to pro mě není.
Podpůrné skupiny jsou skvělou možností setkat se s lidmi, kteří jsou...
Kteří jsou co?
...na stejné cestě.
Na cestě? Vážně?
Zkus to.
Kdoví, třeba ti to přijde poučné.
Tak jo.
Můžeme?
Sešli jsme se dnes...
...v doslovném srdci Ježíšově.
Jsme zde s Ježíšem Kristem.
Kdo se chce podělit s ostatními o svůj příběh?
Já jsem Angel. Mám akutní myeloidní leukémii.
Sid. Akutní lymfoblastická leukémie.
Ahoj, já jsem PJ. Mám neuroblastom.
Já jsem Patrick. Rakovina varlat.
Ušetřím vás krvavých podrobností Patrickovy rakoviny kulek.
Zkrátka, našli mu to v koulích,
většinu toho vyřízli, skoro umřel, ale neumřel.
A te je tady, rozvedený, bez přátel,
žije na gauči svých rodičů
a zkoumá svou rakovinnou minulost v srdci Ježíšově.
Doslova.
Chce nám ukázat, že jednou, když budeme mít štěstí,
bychom mohli být jako on.
Kdo je další?
Hazel?
Já jsem Hazel.
Původně štítná žláza,
nyní ale s poměrně impozantní vedlejší kolonií v plicích.
A jak se cítíš?
Myslíš kromě terminální fáze rakoviny?
Řekla bych, že dobře.
Myslíme na tebe, Hazel.
Co si zazpívat další písničku?
Kristus je náš přítel A bude s námi až do konce
Kristus
Ahoj, drahoušku.
Bylo to senzační?
"Jo, mami, bylo to senzační!"
A to byl můj život.
Televize.
Kontroly u doktora.
Osm předepsaných léků třikrát denně.
Ale nejhorší, nejhorší ze všeho...
Podpůrná skupina.
-Nemůžete mě donutit. -Jistěže můžeme.
Jsme tvoji rodiče.
Ale no tak, už jsme to probírali. Musíš tam.
Potřebuješ kamarády a chovat se jako puberťák.
Mami, jestli chceš, abych byla puberťák, neposílej mě do podpůrné skupiny.
Sežeň mi falešnou občanku, abych mohla do klubů,
pít koktejly a vzít si trávu.
Tráva se nebere.
A to bych věděla, kdybych měla falešnou občanku.
Nemohla bys prosím tě nastoupit do auta?
A tak jsem jela.
Ne proto, že bych chtěla, nebo že bych si myslela, že mi to pomůže,
ale ze stejného důvodu, jako te dělám všechno.
Aby byli rodiče šťastní.
Fakt nechápu, proč nemůžu řídit sama.
Stejně nebudeš nic dělat. Budeš tam akorát sedět a čekat.
Jasněže ne.
Ne, mám co dělat. Musím něco zařídit.
Jasně.
Mám tě ráda.
Já tebe taky.
Dobře se bav.
Jediná věc je horší, než mít rakovinu.
Mít dítě, které má rakovinu.
Hej!
Najdi si kamarády!
Pardon.
-Půjdu po schodech. -V pohodě.
Díky.
Promiň.
Můžu za to já.
Promiň.
Tak kdo chce začít?
Chtěl by někdo začít? Kdo dneska vykopává?
Tak spusť.
Jmenuju se Beth. Mám sarkom vřetenových buněk.
Byl to pohodový týden.
Isaacu, vím, že máš před sebou velký zákrok.
Chceš se o to podělit se skupinou? Nebo možná tvůj kamarád?
Ne, já to řeknu.
Ahoj, lidi.
Ahoj, já jsem Isaac.
Mám retinoblastom.
Když jsem byl mladší, byl jsem na operaci,
takže tohle oko je skleněné.
Te mě čeká další operace,
kde mi vyndají druhé oko.
Takže po operaci budu úplně slepý.
Mám ale štěstí, protože mám nádhernou, úžasnou holku,
kterou si snad ani nezasloužím. Monika.
A mám skvělé kamarády, jako je Augustus Waters, kteří mi pomáhají.
Takže tak to je. Díky.
Myslíme na tebe, Isaacu.
Děkuju.
Jsi na řadě, Gusi.
Jasně.
Já jsem Augustus Waters.
Je mi osmnáct...
...a před rokem a půl jsem měl trošku osteosarkom.
Díky tomu jsem přišel o tuhle krásku.
Te jsem napůl kyborg, což je docela paráda.
Ale tady jsem prostě proto, že mě o to Isaac požádal.
A jak se cítíš, Gusi?
Úžasně.
Jsem na horské dráze, která pořád stoupá.
Nechtěl by ses se skupinou podělit o to, z čeho máš největší strach?
Z čeho mám strach?
Ze zapomnění.
Zapomnění?
Jo.
Já mám totiž v plánu prožít neuvěřitelný život.
Aby si mě lidi pamatovali.
Takže kdybych se něčeho bál, pak toho, že se to nestane.
Chtěl by k tomu někdo něco říct?
Hazel?
To bych nečekal.
Chci jen říct, že přijde okamžik, kdy budeme všichni mrtví.
Byla nějaký doba před lidstvem a nějaká bude po něm.
Možná to bude zítra, nebo třeba za milion let.
A až se to stane, nebude existovat nikdo,
kdo by si pamatoval Kleopatru, Muhammada Alího nebo Mozarta,
o nás ani nemluvě.
Zapomnění je nevyhnutelné.
A jestli tě to děsí, doporučuju ti, abys to ignoroval.
Protože tak to dělají všichni ostatní.
To je opravdu dobrá rada.
Jsem moc rád, že jsme slyšeli všechny...
-Vždycky. -Vždycky.
"Doslova."
Myslel jsem, že jsme byli v suterénu kostela,
ale zjevně jsme byli doslova v srdci Ježíšově.
Jo...
Jak se jmenuješ?
Hazel.
Myslím celé jméno.
Hazel Grace Lancasterová.
Co?
Nic jsem neřekl.
Proč se na mě tak díváš?
Protože jsi krásná.
Panebože.
Rád se dívám na krásné lidi.
Před chvílí jsem se rozhodl,
že si nebudu odpírat ani nejmenší potěšení.
Zvlášť když jsi bystře poukázala na to, že všichni brzo zemřeme.
Tak to je skvělé. Ale já nejsem krásná.
-Ahoj, Gusi. -Ahoj, Liso.
-Líbí se mi, když to řekneš první. -Líbí se mi, když to řekneš první.
Dobře.
Vždycky.
Co mají s tím "vždycky"?
"Vždycky" k nim tak nějak patří.
"Vždycky" se budou milovat a tak.
Nejspíš si poslali už 14 milionů textovek s "vždycky".
Musí mít zhmožděný prsa.
Nedáme nějaký film?
Co?
Na konci týdne mám volno, tak můžeme...
Ne, já myslím te .
Co když mě rozsekáš sekerou?
Ta šance tu vždycky je.
No tak, Hazel Grace. Riskni to.
Já...
Fakt?
To je odporný!
Co?
Připadáš si jako frajer?
Te jsi to všechno zkazil.
-Co všechno? -No všechno!
Kristepane.
A to sis vedl fakt dobře.
Bože! Vždycky tam musí být "hamarcia", co?
A ta tvoje je, že i když jsi měl rakovinu,
jsi ochoten dát peníze za to,
že dostaneš šanci získat další rakovinu?
Tak mi věř, že když nemůžeš dýchat, je to pěkně na houby!
Naprosto na houby.
"Hamarcia?"
To je osudová chyba.
Osudová...
Hazel Grace, nemůžou ti ublížit, když si nezapálíš.
Nikdy jsem si nezapálil.
Je to metafora, chápeš?
Vložíš si do pusy věc, která zabíjí,
ale nedáš jí moc tě zabít.
Metafora.
Ahoj, zlato, jedeme na Supermodelky?
Ne.
Domluvila jsem si něco s Augustem Watersem.
Panebože.
Několikrát jsem vyletěl od zkoušek.
Nepovídej.
Když jsem je dělal počtvrté, vypadalo to zhruba takhle.
A když bylo po všem,
podívala se na mě instruktorka a řekla:
"Váš způsob jízdy sice není příjemný, ale není technicky nebezpečný."
Vedlejší účinek rakoviny.
Rozhodně.
Tak mi o sobě vyprávěj.
Bylo mi třináct, když mi ji našli.
Skoro ten nejhorší scénář.
Rakovina štítné žlázy ve čtvrtém stádiu.
Nemohli nic moc dělat.
Což je samozřejmě nezastavilo.
Operace.
Ozařování.
Chemo.
Další ozařování.
Vždycky to na chvíli zabralo.
Ale pak to přestalo fungovat.
A pak se mi jednoho dne začaly plíce plnit vodou.
Sestro!
Potřebujeme sestru!
Nemohla jsem dýchat, nikdo to nedokázal ukočírovat.
Můžeš odejít, drahoušku.
Neboj se.
To měl být konec.
Panebože!
Pak se ale stalo něco zvláštního. Antibiotika zabrala.
Odčerpali mi tekutinu z plic. Zesílila jsem.
A najednou se ze mě stal pokusný králík.
Určitě znáš ty beznadějné případy ve státě Rakovník...
Jmenuje se to phalanxifor.
U 70% pacientů to nefunguje,
ale u mě to z neznámých důvodů funguje.
Tak to nazvali "Zázrak".
Moje plíce sice jako plíce fungujou mizerně,
ale teoreticky by mohly takhle mizerně fungovat
ještě nějakou dobu.
Takže jsi zpátky ve škole?
Udělala jsem maturitu, takže te mě čeká vysoká.
Jo! Vysokoškolačka!
Tak tím se vysvětluje ta aura sofistikovanosti.
Pozor!
Jejda.
Vítej v mém skromném příbytku.
Naši tomu říkají "povzbuzení".
KDYŽ CHCEŠ DUHU, MUSÍŠ SE SMÍŘIT S DEŠTĚM
JSME ŠŤASTNÍ, ŽE TĚ MÁME
Bez komentáře.
Ahoj!
-Ahoj! -Ahoj, Auguste.
Nová kamarádka?
Jo. To je Hazel Grace.
Dobrý den. Jen "Hazel".
Ahoj, "Jen Hazel".
Ahoj, Hazel.
Tak mi jdeme dolů. Čau.
-Moc mě těšilo. -Nás taky.
Tak to je ono.
Augusto svět.
To je můj pokoj.
Páni.
To je pozoruhodná sbírka.
Jo, hrál jsem.
Můžu si sednout?
Jasně. Jako doma.
Mi casa es tu casa.
Omlouvám se, ale ty schody...
...a postávání...
Jo, chápu.
Vážně jsi v pohodě?
Jo...
Dobře, tak mi o sobě povídej.
Už jsem ti to řekla.
Rakovinu mi našli ve třinácti...
Nechci vědět nic o rakovině, ale o tobě.
Co tě zajímá, co tě baví, co zbožňuješ, tvoje divné fetiše...
"Divné fetiše?"
Něco si vymysli. Co tě první napadne.
Něco, co miluješ.
Císařský neduh.
Dobře, co to je?
Román.
Můj nejoblíbenější román.
Jsou v něm zombíci?
Zombíci? Ne!
Stormtroopers?
Ne, není to tenhle typ knížky.
Dobře, tak o čem to je?
O rakovině.
Je to o rakovině?
Jo, ale věř mi, že ta knížka je úžasná.
Autor se jmenuje Peter Van Houten.
Je to jediný člověk, na kterého jsme v životě narazila
a který za a) chápe, jaké to je umírat,
ale za b) sám neumřel.
Dobře.
Přečtu si tu strašnou knížku s neuvěřitelně nudným názvem,
ve které nejsou ani zombíci ani Stormtroopers.
A výměnou za to...
...si přečteš tohle.
Tohle chytlavé a úžasné zpracování mojí oblíbené videohry.
"Vzpoura proti vzpouře."
Nesměj se, je to báječný.
Jde tam o čest a oběť a statečnost a hrdinství.
Je to o přijetí vlastního osudu a zanechání po sobě stopu.
Děkuju.
Máš strašně studené ruce.
Vlastně ani nejsou tak studené, spíš jsou neokysličené.
Hazel Grace?
Zbožňuju, když používáš lékařské termíny.
To je změna.
To máš od něj?
Tím "to" myslíš ten opar?
Páni!
Jasně.
Po tom touží každá máma.
Upozornění o užití
Nedělej si z toho hlavu.
Nedělám si z toho hlavu, mami.
O nic nejde.
Jasně.
Prostě jsme se spolu bavili. Nečekám, že mi zavolá.
-Jsou to... -Jo.
Myslel jsem, že jsou to papriky.
V Číně dnes mají den kustovnice.
Není to skvělé?
Líbí se mi ta barva.
Řekni, že v mém výtisku chybí posledních deset stránek
Je to dobré, ne?
A jedí o dni kustovnice hodně kustovnice?
Řekni, že jsem nedošel na konec knížky!
Udělala jsem takový dezert,
aby to navazovalo na téma kustovnice.
Protože je to neuvěřitelný antioxidant.
KNÍŽKA NEMŮŽE SKONČIT UPROSTŘED VĚTY!
CO MÁ PROBOHA TAHLE ŠÍLENOST ZNAMENAT?
Jo, je to dobrý.
Měli bychom to dělat každý rok.
-Každý rok. -Jo, každý rok.
Já vím.
Fakt mi to chutná.
Zlato, chceš jít od stolu?
Co?
Hazel Grace.
Vítej u sladkého mučení při čtení Císařského neduhu.
Te ale porušuju všechna pravidla!
Jsi v pořádku?
A te porušuju všechna pravidla
Já? Já jsem v pohodě.
Je tady ale Isaac a...
Isaacu, dělá to Hazel z podpůrné skupiny lepší, nebo horší?
-Promrhal jsem tolik času! -Isaacu, Soustře se na mě.
Promrhal jsem svůj čas
Jak rychle sem můžeš přijet?
Prima. Dveře jsou otevřené.
Musím pryč. Ahoj.
Haló?
Hazel...
Isaacu, Hazel Grace z podpůrné skupiny je tady.
-Ahoj. -Ahoj.
Jen tě musím upozornit...
Isaac se právě nervově hroutí.
Mimochodem, moc ti to sluší.
Tahle barva ti sluší.
Díky.
Isaacu...
Isaacu, je tady Hazel.
Ahoj, Isaacu.
Ahoj, Hazel.
Jak se máš?
Dobře.
Zdá se, že Isaac a Monika už spolu nebudou.
Isaacu, to mě mrzí. Chceš o tom mluvit?
Ne, chci akorát brečet a hrát videohry.
Mohlo by ale pomoct,
kdybys měla nějakou moudrou ženskou radu.
Vlastně si myslím, že jeho reakce je naprosto přiměřená.
"Bolest je třeba procítit."
To je citace z mé knihy.
Řekla, že se se mnou chce rozejít před operací,
protože by se s tím nevyrovnala.
Já přijdu o zrak a ona by se s tím nevyrovnala.
Pořád jsem jí říkal "vždycky". Jako "vždycky".
A ona mi do toho skákala a neříkala mi to taky...
Jako už bych byl pryč.
Víš, někdy...
...lidi nechápou, co slibují, když to slibují.
Já vím, ale...
Připadám si jako ubožák. Pořád nosím řetízek od ní.
Tak ho sundej.
Sundej ho, kámo.
Jo...
To je ono!
Potřebuju do něčeho kopnout.
Ne, do toho nemlať...
-Mlať do tohohle. -Promiň.
Chystal jsem se ti zavolat už pár dnů,
ale čekal jsem, až si srovnám myšlenky o Císařském neduhu.
Vteřinku...
Isaacu...
Polštář nerozbiješ.
Musíš něco rozbít.
Zkus tohle.
-Tu cenu? -Jo.
Vážně?
Nevěděl jsem, jak tátovi říct, že basket vlastně nesnáším.
Do toho!
Vždycky!
Císařský neduh.
Jo. Jsem strašně ráda, že se ti to líbilo.
Jo, líbilo. Ale ten konec!
Já vím, je to trochu náhlé.
Trochu náhlé? Děláš si srandu? To je ábelské!
Chápu, že umře,
ale existuje nepsaná dohoda mezi autorem a...
-Gusi? -Jo?
-Můžu? -Jasně.
Mezi autorem a čtenářem.
A mně připadá, že ukončit knížku uprostřed věty
je porušením té dohody. Nemyslíš?
Dobře, já vím, co myslíš,
ale abych byla upřímná, myslím, že je to naprosto pravdivé.
Umřeš uprostřed života.
Umřeš uprostřed věty.
Jo, já vím...
Ale hrozně bych chtěla vědět, co se stane po Annině smrti.
Co Annina matka?
A co Pán s holandskými tulipány?
A co křeček Sisyfos?
Jo!
Zkoušela ses s tím Peterem Van Houtenem spojit?
Napsala jsem mu spoustu dopisů, ale na žádný neodpověděl.
Zjevně se odstěhoval do Amsterdamu, stal se z něj samotář a...
Škoda.
Díky.
Isaacu...
Je ti líp, kámo?
Taková je prostě bolest.
Je třeba ji procítit.
Pomůžu ti to uklidit.
Hazel Grace.
Auguste Watersi...
Nemůžu přestat myslet na tu strašnou knížku.
Gratuluju.
My ale potřebujeme zakončení, ne?
Přesně na to jsem se ptala Van Houtena ve svých dopisech.
Ale nikdy neodpověděl.
Ne.
"Vážený pane Watersi,
rád bych vám poděkoval za elektronickou korespondenci.
Jsem vděčný každému, kdo si vyšetří čas,
aby si přečetl mou knihu."
Auguste?
Ano?
Co to děláš?
Našel jsem...
...Van Houtenovu asistentku a poslal jsem jí e-mail.
Auguste!
Asi ten e-mail dala Van Houtenovi.
Mám pokračovat?
Panebože! Jo, jasně!
"Jsem vám velice zavázán, pane."
Hazel Grace, říká mi "pane".
Auguste, čti dál! Čti dál!
"Jednak kvůli milým slovům o Císařském neduhu,
a také že jste si našel čas,
abyste mi řekl, že tato kniha - a zde vás přímo cituji -
hodně znamená pro vás a vaši přítelkyni Hazel Grace."
To není možné! To není možné!
To jsi neudělal!
Jistěže udělal.
"Abych odpověděl na vaši otázku: Ne, nenapsal jsem nic jiného, ani nenapíšu.
Nemyslím si, že by další sdílení mých myšlenek se čtenáři
prospělo jim či mně.
Nicméně vám děkuji
za váš velkorysý e-mail.
S úctou Váš Peter Van Houten."
Tak tohle se stalo.
Panebože.
Snažil jsem se ti naznačit, že jsem tak trochu úžasný.
Myslíš, že bych mohla...
Podívej se do doručené pošty.
Panebože.
Panebože, Auguste.
Já se zblázním. Já se zblázním.
Vážený pane Petere Van Houtene, jmenuji se Hazel Grace Lancasterová.
Můj přítel Augustus Waters,
který si vaši knihu přečetl na mé doporučení,
od vás právě obdržel e-mail s touto adresou.
Doufám, že vám nebude vadit, že mi dal váš e-mail přečíst.
Chtěla jsem vás poprosit, jestli byste mi nezodpověděl pár otázek
o tom, co se stalo po skončení knihy.
Zvlášť by mě zajímalo:
Vzala si Annina matka Pána s holandskými tulipány?
Má Pán s holandskými tulipány něco za lubem,
nebo je jen naprosto nepochopen?
A pak doufám, že byste mi mohl trochu osvětlit křečka Sisyfa.
Tyto otázky mě pronásledují už léta
a nevím, kolik času mi zbývá, abych na ně dostala odpově .
Vím, že to nejsou literárně důležité otázky
a že vaše kniha je důležitých literárních otázek plná,
ale já bych to prostě ráda věděla.
A samozřejmě, pokud se rozhodnete napsat něco jiného,
velmi ráda si to přečtu.
Upřímně řečeno, přečetla bych si i váš nákupní seznam.
Vaše velká obdivovatelka Hazel Grace Lancasterová.
To není špatné.
Myslíš?
Je to trošku neskromné,
ale Van Houten užívá slova jako "tendenční" a "bakchanálie", ale...
Myslím, že se mu to bude líbit.
To už je vážně jedna?
Vážně?
Jo, asi jo.
Asi bych měla jít spát.
Dobře.
"Dobře" bude asi naše "vždycky".
Dobře.
Panebože.
"Vážená slečno Lancasterová.
Nemohu odpovědět na vaše otázky, přinejmenším ne písemně,
neboť bych tím vytvořil pokračování,
které byste mohla vydat nebo je jinak sdílet na internetu.
Ne že bych vám nevěřil, ale jak bych vám mohl věřit?
Téměř vás neznám.
Jestli někdy zavítáte do Amsterdamu a budete mít chvilku, přij te mě navštívit."
Cože?
"S úctou váš Peter Van Houten."
Proboha!
Cože?
Hazel?
-Mami! -Hazel, co se děje?
Mami, podívej se.
Poj sem, poj sem, poj sem.
Podívej.
-Cože? -Jo!
Peter Van Houten!
Podívej, co napsal!
"Jestli někdy zavítáte do Amsterdamu!"
Musím tam jet!
To je neuvěřitelné!
Pozval nás do Amsterdamu. Do Amsterdamu!
Páni!
Mohli bychom tam jet?
Myslíš, že bychom mohli opravdu jet?
Do Amsterdamu?
Chci, abys měla všechno, co si přeješ.
Ale nemáme na to peníze, víš?
Už jen všechno tohle vybavení...
Jak bychom to tam dostali?
Jo, jasně. Promiň.
Je mi to moc líto.
To nic.
To je v pohodě.
Proč si nezažádáš v Genies? Využij své přání.
To už jsem využila. Před "zázrakem".
A co sis přála?
Ne, Disney ne.
Hazel Grace, do Disney Worldu jsi nejela.
-Přece tvoje poslední přání před smrtí... -Bylo mi 13.
...nebyla cesta do Disney Worldu.
-A do Epcotova Centra. -Panebože.
Byl to hrozně zábavný výlet.
-To je nejsmutnější, co jsem kdy slyšel. -Setkala jsem se s Goofym!
-Te je mi trapně. -Proč je ti trapně?
To snad není možný, že jsem se zabouchl do holky, která má taková přízemní přání.
Strašné.
Jdeš?
Nejdůležitější u magnetické rezonance je
ležet naprosto klidně.
Ten den to ale bylo skoro nemožné.
Ahoj, Gusi. Jak se vede?
Dobrý den, paní Lancasterová.
Ale... Tričko s Rikem Smitsem?
-No jasně. -Toho jsem zbožňoval.
Augustus Waters.
Těší mě. Já jsem Michael.
-Ráda tě vidím. -Dobrý den, paní Lancasterová.
-Ráda tě vidím. -Já vás taky.
Ahoj, Hazel Grace.
Ahoj.
Nechtěla bys se mnou jít na piknik?
Strašně ráda s tebou půjdu na piknik.
Půjdeme?
Ne, počkej.
Páchnu nemocnicí. Půjdu se převléct.
Tak...
Ty ses z toho dostal?
Jo.
Nenechal jsem si ji uříznout pro nic za nic.
I když je to skvělý způsob, jak shodit kila.
Nohy jsou strašně těžké.
Jak jsi na tom zdravotně te ?
Skvěle. 14 měsíců bez rakoviny.
-Vážně? -Jo.
-To je fantastické. -Jo.
Mám velké štěstí.
Poslyš, Gusi.
Musíš pochopit, že Hazel je pořád hodně nemocná.
A bude až do konce života.
Bude se snažit s tebou držet krok.
Už je taková. Jenže její plíce...
Můžeme, Gusi?
Jo.
Tak jo. Zatím.
Dobře.
To je nádherný den!
Jo.
Sem vodíš všechny svoje romantické oběti?
Všechny do jedné.
Asi proto jsem pořád panic.
Nejsi pořád ještě panic.
Vážně jsi?
Něco ti ukážu.
Vidíš ten kruh?
Tak to je kruh paniců.
A tohle...
...jsou osmnáctiletí kluci s jednou nohou.
Takže jo.
Funky Bones od Joepa Van Lieshouta.
To zní dost holandsky.
Taky že je.
Stejně jako Rik Smits.
A tulipány.
Sendvič?
Budu hádat.
Holandský sýr a rajče.
Promiň, ale rajčata jsou mexická.
To sis dovolil hodně.
Není to hustý?
Hřiště, co vypadá jako kostra.
Přemýšlej o tom.
Miluješ symboly.
Což mi připomíná, že si nejspíš říkáš,
proč tady sedíš, jíš sendvič s hrozným sýrem
a popíjíš pomerančový džus s klukem v triku s Rikem Smitsem.
Na chvilku mě to napadlo.
Inu, Hazel Grace, jako mnoho těch před tebou...
...a říkám to s velikou láskou...
Své přání jsi použila pitomě.
To už jsme probrali. Bylo mi 13.
Pst! Jsem uprostřed grandiózního monologu.
Byla jsi mladá, citlivá,
do tváře ti hleděla Smrtka,
a to tě vedlo k tomu, že sis přála něco, co jsi vlastně nechtěla.
Ale jak mohla malá Hazel Grace, která nečetla Císařský neduh, vědět,
že jediné, co si přeje, je navštívit pana Petera Van Houtena
v jeho amsterdamském exilu.
Jenže jsem to přání použila, takže...
Dobře, že já jsem své přání nepoužil.
Takže chceš říct...
Nedám ti své přání, Hazel.
Jestli tě napadlo tohle.
Nicméně...
Taky bych se chtěl sejít s panem Peterem Van Houtenem
a vážně si nemyslím, že by dávalo smysl,
kdybych se s ním setkal bez dívky, která mě s tou knihou seznámila,
no ne?
Tak jsem kontaktoval Genies, a jsou pro.
Za měsíc odjíždíme.
Ne.
Panebože!
Auguste!
Děkuju!
A pak se to stalo.
Ahoj.
-Ahoj. -Jsi v pořádku.
Tak co se stalo?
To co vždycky.
Tekutina v plicích, která brání okysličování.
Dali ti tam trubičku.
Včera v noci odčerpali litr a půl.
Dobrá zpráva je,
že tam není nárůst nádoru.
Nemáš v těle další nádory.
Strašně se nám ulevilo.
Je to jen taková překážka, Hazel.
Je to překážka, kterou překonáme.
Pane Lancastere...
Jak je jí?
Líp.
Děkuju, mnohem, mnohem líp.
Nechtějí mě pustit dovnitř. Pustí tam jen rodinu.
Já vím, promiň.
Já to chápu.
Řeknete jí, že jsem tu byl?
Jistěže jí to řeknu.
Dobře.
Gusi, je domů.
Odpočiň si.
Dobře.
Normálně začnou být nádory vůči léčbě rezistentní,
ale to se tady nestalo.
Zatím.
Na druhé straně je možné,
že lék zhoršuje ten otok.
Je pravda,
že velmi málo lidí je na phalanxiforu tak dlouho jako Hazel.
Vlastně neznáme dlouhodobé účinky.
Snažíme se zabránit endoteliálnímu růstu,
který může v okamžiku přetížení způsobovat nemoc, oslabení,
vaskulární inhibici
a rozšíření nádorů, které se složitě snažíme zničit.
Míra přežití pacientů se silným endoteliálním růstem
se exponenciálně snižuje s pokročilostí stavu.
Můžeš odejít, drahoušku.
Neboj se.
Panebože!
Já už nebudu máma.
Můžu se zeptat?
Ano, Hazel?
Můžu jet do Amsterdamu?
To by v tomhle okamžiku nebylo moudré.
Proč ne?
Existuje možnost, jak bychom to mohli uskutečnit?
Zvýšilo by to některá rizika.
To ale platí i v supermarketu.
Dobře, ale letadlo?
V letadle je přece kyslík.
Jsi ve čtvrtém stádiu.
Tohle je šance, jakou už možná mít nebudu.
Nikdy.
Jestli ty léky fungují, tak nechápu proč...
-Možná by šlo... -Ne.
Nevím, jak jinak to říct, Hazel.
Jsi prostě příliš nemocná.
Je mi líto.
Haló?
Jo, moment.
Ahoj. To je Gus... Opět.
Je mi líto, ale spí.
Jo. Jasně.
Určitě. Měj se.
Já vím, co si myslíš.
Není to vůči němu fér.
Není.
Tohle ve svém životě nepotřebuje.
Nikdo si to nezaslouží.
Za ty problémy to nestojí.
Ne, máš pravdu.
Taky jsme si to s mámou říkali.
Možná je čas, abychom tě vyhodili na ulici.
Strčíme tě někam do děcáku, ať už to vyřeší oni.
Myslím to vážně.
Nejsme sentimentální.
Haló?
To ticho je ohlušující...
Hazel Grace...
Ahoj, Auguste.
Jsi v pohodě?
Ne.
Co se děje?
Povídej.
Já nevím.
Všechno.
Chci jet do Amsterdamu, Gusi.
A chci, aby nám Van Houten řekl, co se po jeho knize stalo.
A taky nechci takhle žít.
Jde o to nebe. Z toho nebe je mi smutno.
A pak je tu ta chudinka stará houpačka,
kterou můj táta postavil, když jsem byla malá...
Asi je to všechno dohromady.
Tak tu starou houpačku, co je k pláči, musím vidět.
Už tomu rozumím.
Tohle je smutná houpačka.
Hazel Grace, doufám, že si uvědomuješ,
že tvoje snaha udržet si ode mě odstup nijak neovlivní moji lásku k tobě.
Žádný z tvých pokusů mě odstrčit prostě nevyjde.
Hele...
Já tě mám ráda.
A jsem s tebou ráda,
ale nemůžu dopustit, aby z toho bylo něco víc.
Proč ne?
Protože ti nechci ublížit.
Mně to nevadí.
-Ne, ty to nechápeš. -Chápu to.
-Nechápeš to. -Vím, co chceš říct.
Hazel, říkám, že mi to nevadí.
Bral bych to jako poctu, kdybys mi zlomila srdce.
Gusi, já jsem granát.
Jednoho dne vybuchnu
a zničím všechno kolem sebe.
Prostě cítím zodpovědnost za to,
aby škody byly minimální.
Granát.
Díky, že to chápeš.
Jen přátelé.
Dobře...
Sakra! Přestaň se mnou flirtovat!
"Milá Hazel, přes Genies jsme se dověděli,
že nás čtvrtého s Augustem Watersem a vaší matkou navštívíte."
Lidewij Vliegenthartová Osobní asistentka pana Petera Van Houtena
Mami?
Ano?
Mami!
-Co se děje? -Promiň.
Byla jsem ve vaně.
Poslala jsi do Genies e-mail, že se ta cesta ruší?
Protože asistentka Van Houtena mi poslala e-mail
a zjevně si pořád myslí, že přijedeme.
Co je?
Chtěli jsme ti to říct společně s tátou.
Mami...
Jedeme do Amsterdamu.
Cože? My jedeme do Amsterdamu?
Jedeme do Amsterdamu.
Všechno jsme to promysleli. Jedeme.
Doktorka Maria, všichni to vědí.
-Ale jen na tři dny místo šesti. -Panebože.
Všechno je zajištěné. Onkolog na místě.
Všechno. Všechno nachystané.
Miluju tě.
Strašně tě miluju.
Miluju tě.
-Sedni si. -Jedeme do Amsterdamu.
Jedeme do Amsterdamu.
-Jedeme do Amsterdamu. -Můžeš si jít se mnou povídat.
Čeká tě jeden telefonát.
Zavolej mu!
Tak jo, plíce, koukejte se na jeden týden pochlapit!
Jasný? Ještě jeden týden!
Ahoj, Gusi, doufám, že máš připravený pas!!!
Život je nádherný, Watersi!!!
-Počkej, jídlo. -Co jsi zapomněla?
Máš můj pas?
Ano, mám.
Řekl jsem Genies...
"Bu budu cestovat stylově, nebo nebudu cestovat vůbec."
Mami, jedeme do Amsterdamu!
Jo, jedeme do Amsterdamu!
Zdravím, Lancasterovi.
Ahoj, Gusi. Rád tě vidím.
Já to vezmu.
Gusi, ty máš ale nápady!
Dobrý, Hazel Grace?
Dobrý!
Ty jsi ještě nikdy neletěl?
Ne.
Je to vzrůšo.
Pane?
V tomto letadle se nekouří.
V žádném letadle.
Já nekouřím.
Jo, je to jen metafora.
Dá si do pusy vražednou věc,
ale nedá jí možnost, aby ho zabila.
Tak ta metafora je na tomto letu zakázaná.
Vážení cestující, připravte se na start.
Děkuju.
Dobrý?
Gusi, tohle je jako jet s tebou v autě.
Panebože, my letíme.
My letíme!
Podívej se na zem!
Podívej.
Takhle nikdy nic v historii lidstva nevypadalo.
Podívej se na ty auta! Jsou jako...
Vy jste tak roztomilí.
Jsme jenom kamarádi.
Ona, já ne.
Páni!
Jdi od ní, parchante!
Podívej, Hazel.
To je šílený.
Páni!
Podívej na ty vitráže. To je nádhera.
Jdu nás ubytovat.
Asi by ses měla obléknout,
.protože máte rezervaci pro dva na dnešní večer do Oranjee.
A je tady napsáno: "Bavte se. Peter Van Houten."
Vyhledala jsem si to a vypadá to nádherně.
Podle průvodce je to módní a velmi romantické.
Jasně. Módní...
Panebože...
Dobře, tak...
...co si oblékneš?
To je pro mě?
Panebože, ty jsou nádherné.
Tak mě to napadlo.
Tak tě to napadlo?
Chceš říct, že ti vůbec nevadí,
že se tvoje mladistvá dcera vydá se starším chlapcem
do města vyhlášeného prostitucí a hýřením?
Jo, přesně to chci říct.
Gusi!
Tobě to sluší!
-Děkuju vám. -Páni...
Hazel, je tady Gus
a vypadá úžasně.
Ta restaurace je prý skvělá.
Páni.
Co?
Jsi překrásná.
Díky.
To je ono.
Oranjee. Jsme tady.
Jo.
Stůl pro pana a paní Watersovy.
Děkuju.
Děkuju, Gusi.
Rádo se stalo.
Šampaňské je pozornost podniku. Příjemný večer.
Děkuju.
Dobrý večer.
Dobrý?
Dobrý.
To je úžasné.
Víte, co řekl Dom Pérignon, když vytvořil šampaňské?
"Honem, poj te sem," řekl. "Piji hvězdy."
Vítejte v Oranjee.
Chcete vidět jídelní lístek, nebo dáte na doporučení šéfkuchaře?
Doporučení šéfkuchaře zní skvěle.
A prosím,
něco mi říká, že toho budeme potřebovat trochu víc.
Na dnešní večer jsme pro vás nalahvovali všechny hvězdy, moji mladí přátelé.
Myslím, že to je pro nás.
Rizoto s dračí mrkví pro dámu.
Děkuju.
A pro pána.
Děkuju.
Dobrou chuť.
Chtěl bych, aby se tohle rizoto z dračí mrkve personifikovalo
a já si ho mohl odvézt do Vegas a oženit se s ním.
Máš hezký oblek.
Díky, dneska ho mám na sobě poprvé.
Tenhle oblek nenosíš na pohřby?
Ne.
Ten se s tímhle vůbec nemůže rovnat.
Když jsem onemocněl,
řekli mi, že mám 85% naději, že se rakoviny zbavím.
To jsou dobré vyhlídky.
Znamenalo to ale rok utrpení, přišel jsem o nohu,
a pořád tam byla 15% možnost, že to nevyjde.
Tak jsem před operací...
...poprosil rodiče, jestli bych si mohl koupit opravdu pěkný oblek.
Takže to je tvůj oblek do rakve.
Přesně tak.
Taky takové šaty mám. Dostala jsem je k patnáctinám.
Šaty.
Ale nemyslím, že bych si je vzala na rande.
Tak my máme rande?
Tak pozor...
Jsme pan a paní Watersovi.
To jen proto, že neumí pořádně anglicky.
Ale měli bychom být, kdyby se ptali.
-Pamatuješ, co jsi říkal o Vegas? -Jo.
Myslíš, že bych mohla být u toho?
Bůh?
Možná.
A co andělé?
Ne.
Život po životě?
Ne.
Nebo možná. Já nevím.
Asi bych nešla tak daleko, že bych řekla "ne",
ale chtěla bych nějaký důkaz.
Co ty?
Rozhodně.
Vážně?
Nemyslím takové to nebe, kde celý den jezdíš na jednorožci
a bydlíš v zámku postaveném z mraků.
Ale v něco rozhodně věřím.
Protože jinak...
Jaký by to mělo smysl?
Třeba to žádný smysl nemá.
Tak to neberu.
Miluju tě.
Slyšelas mě.
Auguste...
Miluju tě.
A vím, že ta láska je jen výkřik do prázdna
a že zapomnění je nevyhnutelné.
A že jsme všichni odsouzeni ke zkáze
a že jednoho dne
se všechno naše úsilí obrátí v prach.
A vím, že slunce pohltí jedinou Zemi, kterou máme.
A já tě miluju.
Promiň.
Ještě hvězdy?
Ne, děkuji.
Přineste nám, prosím, účet.
Ne, pane.
Vaši večeři zaplatil pan Van Houten.
Prosím?
To tričko nechápu.
Ale Van Houten to pochopí.
V Císařském neduhu je asi 50 odkazů na Magrittea.
"Toto není dýmka."
Ale je to dýmka.
Ale není.
Je to obraz dýmky.
Vidíš?
Kresba nějaké věci není ta věc samotná.
Ani tričko s kresbou věci není věc samotná.
Ahoj.
Kdy jsi dospěla?
Kdo je připravený zjistit odpovědi?
Já!
Tady to je.
Já se tak těším, že skoro nemůžu dýchat.
Na rozdíl od jindy?
Nech si to.
Lidewij?
-Dobrý den. -Dobrý den, já jsem Augustus.
-Lidewij. -Hazel.
Poj te prosím dál.
Děkuju.
Petere! Jsou tady!
Kdo jsou sakra "oni", Lidewij?
Augustus a Hazel,
tvoji mladí obdivovatelé, se kterými si píšeš.
Ti Američani?
Pozval jsi je.
Poj te dál.
Ty víš, proč jsem odjel z Ameriky, Lidewij.
Abych už nikdy nepotkal Američany.
Jsi Američan.
Bohužel ano.
Vyho je.
To neudělám, Petere.
Bu prosím milý.
Poj te dál.
Pardon, odklidím vám to.
Děkuju.
Kdo z vás je Augustus Waters?
Já.
A tohle je Hazel.
Pane Van Houtene, děkujeme, že jste nám odepsal.
Zjevně to byl chybný úsudek.
Jste první, komu jsem odepsal, a podívejte, kam mě to přivedlo.
Skotskou?
Ne, děkuju.
Tak jen mně, Lidewij.
Ještě jednu skotskou se sodou, prosím.
Co si dát nejdřív snídani, Petere?
Myslí si, že mám problém s alkoholem.
Taky si myslím, že Země je kulatá.
Takže vám se moje knížka líbila.
-Vaši knihu milujeme. -Ano.
Milujeme ji.
Augustus...
Přál si tuhle schůzku, abychom si mohli popovídat.
Žádný tlak.
Jo.
Oblékla jste se jako ona schválně?
Tak trochu.
Mimochodem, oba jsme vám chtěli poděkovat za včerejší večeři, pane.
A za to šampaňské.
Bylo to úžasné.
Bylo to úchvatné.
My jsme je včera pozvali na večeři?
A udělali jsme to rádi.
Vážili jste dalekou cestu.
Co pro vás můžu udělat?
Máme pár otázek,
které se zjevně týkají toho, co se stalo po skončení vaší knihy.
Zvlášť se to týká Anniných pozůstalých.
Jako její máma, Pán s holandskými tulipány...
Jak dobře znáte švédský hip-hop?
Řekla bych, že omezeně.
Lidewij, pusť tam okamžitě Bomfalleralla.
Dobře.
Neumíme švédsky, pane.
A kdo sakra švédsky umí?
Důležité nejsou ty nesmysly, které ty hlasy říkají,
ale jaký máte z hlasů pocit.
Děláte si z nás legraci?
Má to být nějaká hra?
Gusi, sedni si.
Takže... Na konci knihy Annina...
Představte si, že závodíte se želvou.
Želva má 10 metrů náskok.
Zatímco vy uběhnete 10 metrů,
pohne se želva možná o metr, a tak pořád do nekonečna.
Jste rychlejší než želva, ale nikdy ji nedoběhnete, chápete?
Můžete jen snížit její náskok.
Samozřejmě že kolem ní můžete proběhnout,
pokud neuvažujete o použitém mechanismu.
Jenže otázka "jak" se ukáže být tak složitá,
že ji vlastně nikdo nevyřešil,
dokud Cantor nedokázal, že některá nekonečna jsou větší než jiná nekonečna.
Předpokládám, že to je odpově na vaši otázku.
Promiň, Hazel. Nemám tušení, o co jde.
Přitom z vašeho psaní jste se zdál tak inteligentní, pane Watersi.
To už rakovina zasáhla váš mozek?
Petere...
Mohli bychom se na okamžik soustředit na Annu?
Prosím?
Chápu, že příběh končí uprostřed věty,
protože umře nebo už je tak nemocná, že nemůže pokračovat...
Nechci se bavit o té knize.
To ale neznamená, že její rodina a přátelé nemají budoucnost, že?
Je to tak?
Řekl jsme, že mě to nezajímá.
Ale slíbil jste to!
Nic se nestane! Je to fikce!
Všichni přestanou existovat ve chvíli, kdy román skončí.
To není možné!
Chápu to v pravém slova smyslu, ale...
Tohle nevydržím, Lidewij.
-...není možné si nepředstavovat, co... -Už mám dost toho dětského fňukání.
Odmítám vás litovat tak, jak jste zvyklá.
-Nechci, abyste mě litoval! -Jistěže chcete!
Stejně jako všechny nemocné děti. Vaše existence je na tom závislá.
-Jste odsouzeni žít do konce svých dnů... -Petere!
...jako dítě, kterým jste byli, když vám řekli diagnózu.
Jako dítě, které věří, že existuje život, když román skončí.
A nám dospělým je to líto.
Proto platíme vaši léčbu, vaše kyslíkové přístroje.
Petere, to stačí.
Jste vedlejší produkt evolučního procesu,
kterému nezáleží na jednotlivých životech.
Jste neúspěšný experiment mutace.
Tak hele, vy parchante,
o mé nemoci mi nemůžete říct nic,
co bych ještě nevěděla.
Přijela jsem sem z jediného důvodu:
Abyste mi řekl, co se stane na konci té zatracené knihy!
To vám nemůžu říct.
-Kecy! -Nemůžu.
Tak si něco vymyslete!
Chci, abyste odešli.
Zkusila jste se někdy zeptat sama sebe,
proč tak urputně trváte na těch pitomých otázkách?
Jděte do prdele.
To je dobrý.
Je to dobrý.
Napíšu ti pokračování.
A bude to lepší než sračky, co by napsal ten ožrala.
A bude tam krev a odvaha a oběti.
Budeš nadšená.
Hrozně mě mrzí, že jsem tvoje přání vyplýtvala na toho idiota.
Ne, nevyplýtval jsi ho na něj. Použila jsi ho pro nás.
Hazel a Auguste!
Strašně se omlouvám.
Okolnosti z něj udělaly krutého člověka.
Myslela jsem, že mu setkání s vámi pomůže,
když uvidí, že jeho práce ovlivňuje skutečné životy.
Ale... Moc se vám omlouvám.
Co kdybychom vyrazili do města? Byli jste v domě Anny Frankové?
S tím chlapem nikam nejdu.
Ne.
Ten není přizvaný.
Bohužel tam není výtah.
-To nevadí. -Je to spousta schodů.
-Strmých schodů. -Já to zvládnu.
-Hazel, nemusíme... -Já to zvládnu.
Poj me.
Rodina Frankových pocházela z německého Frankfurtu.
Deník Anny Frankové se stal světoznámým.
V takové době je to těžké.
Je zázrak, že jsem neopustila své ideály.
Zdají se být tak absurdní a nepraktické,
přesto se jich držím, protože pořád věřím,
že navzdory všemu jsou lidé v hloubi srdce dobří.
Je pro mě naprosto nemožné budovat si život...
Půjdeme?
-Jo. -Jo.
Hazel, vezmu ti to, jestli chceš.
To je dobrý.
Páni.
Tohle je skutečně knihovna, za kterou se Frankovi ukrývali.
Vezmu to.
Děkuju.
Jsme příliš mladí, než abychom řešili tyto problémy,
ale pořád se na nás valí,
až jsme nakonec nuceni vymyslet řešení.
Dobrý, Hazel?
Jo.
V pohodě, nepospíchej.
Promiňte.
Jo?
Jo.
Toužím jezdit na kole, tančit, pískat, dívat se na svět,
cítit se mladá a vědět, že jsem svobodná. 24. prosince 1943.
A přesto když se podívám na nebe,
cítím, že se všechno změní k lepšímu.
Že i tato krutost skončí.
Dobrý?
Jo.
Hazel, myslím, že to stačí.
Nemusíš... Víš?
To zvládnu.
Všechno je, jak má být.
Bůh si přeje, aby lidé byli šťastní.
Kde je naděje...
Hazel.
...tam je život.
Šikulka.
Jo.
-Dobrý? -Jo.
Jsme tady, podívej.
V pořádku?
Jo. Panebože.
Děkuju.
Jediný z Frankových, kdo přežil, byl Otto.
Annin otec.
V takových chvílích...
Anna Franková
...nedokážu myslet na utrpení,
ale na krásu, která stále zbývá.
Snažte se zachytit vnitřní štěstí.
Myslete na všechnu krásu ve všem kolem vás
a bu te šťastní.
Bravo.
Zamilovala jsem se do něj, jako když usínáte.
Pomalu, a najednou to bylo.
Končí tam, kde by bylo koleno
a pak se zužuje...
Co?
Moje noha.
Abys na to byla připravená.
Gusi...
...nebu tak sebestředný.
Počkej.
Nejde to, zaseklo se to.
Strašně tě miluju, Auguste Watersi.
Taky tě miluju, Hazel Grace.
Strašně, strašně moc.
Auguste, nemůžu dýchat.
To je dobrý.
Hazel...
Jsi tak krásná.
Nech toho.
Ne, jsi tak krásná.
Mám strašné štěstí.
Já mám strašné štěstí.
Nejdražší Auguste... PANICI
Osmnáctiletí kluci s jednou nohou...
tvoje Hazel Grace
Panebože.
Nemůžu uvěřit, že jsi mu řekla "parchante".
-Já taky ne. -To jsi udělala?
Co to do tebe vjelo?
Já nevím. Najednou to bylo venku.
Byla jsem tak naštvaná!
Taková zrůda.
Mami, bylo to hrozné.
A co bylo pak?
Šli jsme do domu Anny Frankové.
Vážně?
-To bylo úžasné. -Bylo to neuvěřitelné?
Bylo to úžasné.
A pak?
Šli jsme se projít.
To zní krásně.
Páni, ještě nám zbývá pár hodin, že?
Nepůjdeme do Van Goghova muzea?
Kam budeš chtít.
Na všechno asi čas nemáme, ale...
Prostě se sem budete muset vrátit.
Prosím tě, nebu směšná.
Hazel, nejsem směšná.
Snažím se být pozitivní.
Paní Lancasterová?
Ano?
Myslíte, že bych mohl být s Hazel chvíli sám?
Jistě, Gusi.
Půjdu do svého pokoje...
...a budu připravená, až se rozhodnete někam vyrazit.
Chceš se jít projít?
Co se děje?
Těsně před tím, než jsi šla do nemocnice...
Začala mě bolet kyčel.
Šel jsem na tomograf
a ten svítil jako vánoční stromeček.
Pohrudnice, játra...
Všude.
Promiň.
Měl jsem ti to říct.
To není fér.
Svět zjevně není továrna na splněná přání.
Hele...
O mě se neboj, Hazel Grace.
Najdu způsob, jak tě tady ještě dlouho otravovat.
Máš bolesti?
Ne.
Je to dobrý.
Je to dobrý?
Dobrý.
Předpokládám, že na tohle asi nemůžeš zapomenout, co?
Hlavně se ke mně nechovej, jako bych umíral.
Nemyslím si, že umíráš, Auguste.
Akorát máš trošku rakovinu.
Bylo by naprosto bláznivý,
kdybychom se začali líbat?
Te ?
Nejspíš.
Moje úžasná rodina (A GUS)
CHEMOTERAPIE
Co tvoje oči, Isaacu?
Jsou dobrý.
Jediný problém je, že nejsou v mojí hlavě.
Ale kromě toho...
Vypadá to, že celé moje tělo se te skládá z rakoviny.
Promiň, že mám navrch, kámo.
Už jsi napsala tu řeč?
-Kámo... -Co?
Co?
Ještě jsem jí to neřekl, Isaacu.
O čem to mluvíte?
Promiň.
Auguste?
Potřebuju na pohřbu řečníky.
Tak jsem doufal, že ty a Isaac... Ale hlavně ty
budeš tak hodná a něco vymyslíš.
Udělám to moc ráda.
Děkuju.
Vy jste roztomilí.
Je mi z vás nanic.
Jste odporní.
Ozvala se ti Monika?
Ne, ani slůvkem.
Ani neposlala textovku, aby se zeptala, jestli jsi v pořádku?
Vůbec.
Já tu holku nenávidím.
Jsou ale stovky jiných holek.
O mě se nemusíte bát.
V podpůrné skupině je nová holka,
a ta je má takhle obrovský...
Jak to můžeš vědět?
Jsem slepý, ale tak slepý nejsem.
Hazel Grace?
Nemáš náhodou pět dolarů?
A co te ?
Hele...
Cítím vejce. Jsou to vejce?
Stojí tam?
Stojí.
Jsem nervózní.
Jsi nervózní?
Je tam Monika?
Je fuk, kde je Monika.
Nejde o Moniku, jde o tebe.
Dobře. Dáš mi vajíčko?
Hazel Grace,
vejce.
Tady.
Isaacu...
Tak jo.
-To zvládneš. -Do toho.
Nic jsem neslyšel.
To nevadí. Trochu víc vlevo.
Mám házet vlevo, nebo mířit vlevo?
Miř vlevo.
-Dobře. -Víc vlevo.
Gusi, neměli bychom počkat, až bude tma?
Isaac má naprostou tmu.
Kámo, nejsem hluchý. Jsem jenom slepý.
Takže slyším, když si z mého postižení děláš legraci.
-Promiň. -A nelíbí se mi to.
-Kam házím? -Pořádně se do toho opři.
Jo.
-Jo! -Jo!
Co? Co?
Trefil jsem! Trefil jsem!
Te vím přesně, kam mířit.
Panečku, to je radost!
Pokračuj.
Házej dál, házej dál!
Dejte mi další!
Počkej!
Isaacu...
Dobrý den. Vy jste Moničina matka?
Ano.
Dobrý den.
Vaše dcera někomu velice ublížila.
Tak jsme se přišli pomstít.
Možná na to nevypadáme,
ale dohromady máme pět nohou, čtyři oči
a dva a půl páru funkčních plic.
Máme ale taky dva tucty vajec,
takže být vámi, šel bych radši zpátky dovnitř.
-Kámo, to fakt zabralo? -Jo.
To byla ta nejpitomější řeč, jakou jsem kdy slyšel... A ono to zabralo?
Tak do toho. Počkej.
To je úžasný pocit!
Augustus
Auguste?
Hazel Grace...
Ahoj.
Panebože... Ahoj. Miluju tě.
Jsem u benzinky.
Co že jsi?
Něco se děje.
Musíš...
Můžeš přijet? Potřebuju pomoct.
Gusi!
Zlato, co se děje?
Podívej.
Gusi, je to zanícené.
Dýchej zhluboka.
Gusi, musím někoho zavolat.
Ne. Prosím tě, nevolej záchranku. Prosím.
Nevolej moje rodiče ani záchranku...
Nikdy ti neodpustím, jestli je zavoláš.
Gusi, co tady děláš?
Co tady děláš?
Chtěl jsem si koupit cigarety.
Nevím, kam se poděla moje krabička.
Možná jsem ji ztratil nebo mi ji někdo vzal...
Chtěl jsem něco udělat sám, víš?
Chtěl jsem to udělat sám.
-Musím zavolat záchranku. -Ne!
Musím.
Ne!
Dobrý den, potřebujeme sanitku.
Nenávidím se!
Jmenuju se Hazel Grace Lancasterová.
Prosím, pospěšte si.
Jsme ve stříbrném jeepu u benzinky.
Kéž bych mohla říct, že Augustus Waters si zachoval smysl pro humor až do konce.
Že jeho odvahou ani na okamžik nic neotřáslo.
Ale tak to nebylo.
Jak je mu?
Má za sebou těžkou noc, Hazel.
Má nízký tlak.
Jeho srdce...
Co chemoterapie?
Chemoterapii mu ukončí.
Můžu k němu?
Řekneme mu, že jsi tu byla.
-Jo. -Dobře.
Jo.
Ještě tu chvilku zůstanu, jestli vám to nevadí.
Samozřejmě.
Pomalu.
A je to, hochu.
-Dobrý? -Tak, drahoušku.
Dobrý.
Ahoj.
Na co myslíš?
Na zapomnění.
Já vím, že je to dětinské, ale...
Vždycky jsem si myslel, že budu hrdina.
Vždycky jsem si myslel, že budu mít co vyprávět.
Něco, o čem by psaly všechny noviny a...
Prostě... Měl jsem být výjimečný.
Ty jsi výjimečný, Auguste.
Jo, já vím. Ale...
Ty víš, jak to myslím.
Vím, jak to myslíš, ale nesouhlasím s tebou.
Ta tvoje posedlost tím, aby si tě pamatovali!
Nebu naštvaná.
Jsem naštvaná.
Já si totiž myslím, že jsi výjimečný. A to ti nestačí?
Ty si myslíš, že smysluplný život prožiješ pouze v případě,
když si tě budou všichni pamatovat a všichni tě budou milovat.
Chceš něco slyšet, Gusi? Tohle je tvůj život, jasný?
Nic jinýho nebude.
Máš mě, máš svou rodinu, tenhle svět a to je všechno.
A jestli ti to nestačí, tak je mi to líto, ale rozhodně to není "nic".
Protože já tě miluju.
A budu si tě pamatovat.
Promiň. Máš pravdu.
Jen bych si přála, aby ti to stačilo ke štěstí.
Hele...
Je to dobrý život, Hazel Grace.
Ještě neskončil, víš?
Auguste...
Jedna z méně pitomých konvencí literatury o rakovině...
...je konvence známá jako "Poslední dobrý den",
kdy se zdá, že se neúprosný sešup najednou vyrovnal,
kdy je bolest alespoň na minutu snesitelná.
Problém samozřejmě je, že nikdy nemůžete vědět,
že váš Poslední dobrý den je vašim Posledním dobrým dnem.
V tu chvíli je to jen další dobrý den.
Ahoj, Auguste.
Dobrý večer, Hazel Grace.
Mám rychlou otázku.
Napsala jsi tu řeč, o kterou jsem tě požádal?
Augustus
Možná.
Myslíš, že bys mohla přijet
za pár minut do doslovného Srdce Ježíšova?
Možná. Je všechno v pořádku?
Miluju tě, Hazel Grace.
Můžu si vzít auto?
Kam jedeš? Jdeme jíst.
Musím jet.
Hazel, musíš mít hlad.
Neměla jsi oběd.
Nemám hlad.
Hazel, nemůžeš nejíst.
Strašně nemám hlad.
Hazel, já vím, že je na tom Gus špatně, ale musíš se starat o sebe.
To nemá s Gusem nic společného.
Tak musíš být zdravá.
No tak, vezmi si něco k jídlu, zlato.
"Být zdravá?"
Hele, já nejsem zdravá a umřu.
Chápete to? Já umírám a vy tady budete
a nebudete se už mít o koho starat, koho obskakovat
a ty už nebudeš máma a mně to mrzí,
ale nemůžu s tím nic dělat.
Tak můžu prosím vás jít?
Proč mi to říkáš?
Protože jsi to řekla ty.
O čem to mluvíš?
Na jipce.
Hazel...
Není to pravda. Spletla jsem se.
Víš?
I kdybys umřela...
"Když."
I když umřeš,
budu pořád tvoje matka.
To je to nejdůležitější, co kdy budu.
Toho se nejvíc bojím, mami.
Až tady nebudu,
skončí tvůj život.
Budeš tady sedět a zírat do zdi
nebo to skončíš nebo...
Hazel, holčičko, to se nestane.
Tvůj odchod...
...bude bolet jako prase.
Ale ty víš ze všech nejlíp, že bolest se dá přežít.
Prostě se to překoná.
Chodím do kurzu sociální práce.
Cože?
Chci využít to, čím jsme si prošli
a pomáhat jiným lidem, možná radit rodinám...
Mami, jak to, že jsi mi to neřekla?
Nechtěli jsme, aby sis připadala opuštěná.
Opuštěná?
Tohle...
To je ta nejlepší zpráva.
Běž.
Dobrý?
Zlato.
Rovně.
Trochu doleva.
-Je tam schod. -Jo, dej tu ruku pryč.
Vpravo máš pódium.
Jo, skvělé.
Krása.
Ahoj.
Jdeš pozdě.
Jak se máš? Vypadáš úchvatně, Hazel Grace.
Já vím.
Co tady děláte?
Řekni jí to, Gusi.
Chtěl jsem být na svém pohřbu.
Teda, doufám, že tam budu jako duch, ale...
Pro případ, že by to nevyšlo,
jsem se rozhodl připravit předpohřeb.
Můžeme?
Augustus Waters byl velkej náfuka.
Ale odpouštíme mu.
Ne proto, že byl nadpřirozeně krásný
nebo proto, že mu bylo vyměřeno jen 19 let, když měl dostat mnohem víc.
18 let, kámo.
Hele, chlape...
Předpokládám, že tu ještě chvíli budeš, ty mizero, a nepřerušuj mě.
Přerušovat mě uprostřed smuteční řeči! Ty máš být mrtvý.
Ale až mi vědci jednou
přinesou domů umělé oči
a řeknou mi, abych je vyzkoušel,
řeknu jim, ať jdou do háje, protože...
Protože, Gusi, nechci vidět svět, ve kterém nejsi.
Nechci.
Nechci vidět svět bez Augusta Waterse.
A až jim řeknu svůj názor, nejspíš si ty umělé oči vezmu,
protože - chápeš - jsou to umělé oči.
To zní skvěle.
Já nevím...
Je to strašně těžké.
Šťastnou cestu.
Jo.
Hazel, pomůžeš mi?
Trochu vpravo.
Jo. A otoč se. Sedni si. A je to.
Jsi na řadě, Hazel Grace.
Dobrý den.
Jmenuju se Hazel Grace Lancasterová
a Augustus Waters byl láskou mého života pod zlou hvězdou.
Naše láska byla impozantní lovestory
a já ze sebe nejspíš nedostanu víc než větu,
aniž bych se rozpustila v kaluži slz.
Stejně jako všechny milostné příběhy
i ten náš zemře s námi.
A to je správné.
Víte, doufala jsem, že on pronese řeč na mém pohřbu.
Protože nevím, kdo jiný by mohl.
Jo, ne.
Nebudu mluvit o naší lásce, protože nemůžu.
Místo toho budu mluvit o matematice.
Nejsem matematik, ale tohle vím.
Mezi nulou a jedničkou je nekonečná množina čísel.
Je tam nula celá jedna, nula celá dvanáct a nula celá sto dvanáct a...
A nekonečná řada dalších.
Samozřejmě, že větší nekonečno čísel je mezi nulou a dvojkou
nebo mezi nulou a milionem.
Některá nekonečna jsou prostě větší než jiná nekonečna.
To nás naučil spisovatel, kterého jsme kdysi měli rádi.
Víte, chci víc čísel,
než kolik dostanu.
A Bože...
Strašně chci pro Augusta Waterse víc dní, než kolik dostal.
Ale Gusi,
lásko moje,
ani ti nedokážu říct, jak moc jsem ti vděčná
za naše malé nekonečno.
Chviličku...
Dal jsi mi věčnost
v rámci sečtených dní.
A za to...
...jsem ti nekonečně vděčná.
Strašně tě miluju.
Já tě taky miluju.
Augustus Waters zemřel o osm dní později na jednotce intenzivní péče.
Když mu rakovina, která byla jeho součástí,
zastavila srdce, které taky bylo jeho součástí.
Bylo to nesnesitelné.
Všechno.
Každá vteřina byla horší než ta předešlá.
Na pohotovosti po vás vždycky chtějí,
abyste svou bolest ohodnotili na stupnici od jedné do deseti.
Tuhle otázku jsem slyšela stokrát,
ale vzpomínám si,
jak jsem jednou nemohla popadnout dech, celý hrudník mi hořel
a sestra po mně chtěla, abych bolest ohodnotila.
Nemohla jsem mluvit, tak jsem zvedla devět prstů.
Později, když už mi bylo líp,
za mnou ta sestra přišla a řekla mi, že jsem bojovník.
"Víš, jak to vím?" zeptala se.
"Desítku jsi označila devítkou."
To ale nebyla pravda.
Nedala jsem tomu devítku, protože jsem statečná.
Označila jsem to devítkou proto, že jsem si svoji desítku šetřila.
A te tady byla.
Ohromná a strašlivá desítka.
"Nebudu se bát ničeho zlého, vždyť se mnou jsi ty.
Tvoje berla a tvá hůl mě potěšují.
Prostíráš mi stůl před zraky protivníků,
hlavu mi olejem potíráš, kalich mi po kraj plníš.
Ano, dobrota a milosrdenství provázet mě budou všemi dny mého žití.
Do Hospodinova domu se budu vracet
do nejdelších dnů."
Augustus Waters bojoval tvrdě mnoho let.
Byla to udatná bitva a jeho síla...
To jsou přece kecy...
...byla zdrojem inspirace pro nás všechny.
Modleme se.
Děkujeme ti, Bože, za život Augusta Waterse...
Te se musíme jako modlit.
...za jeho sílu a odvahu.
Bože, prosíme tě, abys dnes byl s námi, abys byl nablízku,
abys utěšil jeho přátele a rodinu.
Děkujeme ti za tvou přítomnost, Bože.
K tomu se modlíme ve jménu Krista.
Amen.
Nyní si poslechněme Gusovu dobrou kamarádku
Hazel Lancasterovou.
Ne že by na tom záleželo, ale byla jsem jeho holka.
U Guse v domě je krásný citát, kde se říká:
"Když chceš duhu, musíš se smířit s deštěm."
Ani v jeho posledních dnech...
Nevěřila jsem tomu. Ani slovo.
Vždycky se dokázal usmát.
Ale to nevadí.
Věděla jsem, že to musím udělat.
Usoudila jsem, že pohřby nejsou pro mrtvé.
Jsou pro ty živé.
Nechceš doprovod?
Ne, to je dobrý.
Chci se sama projet.
Mám vás strašně ráda.
Mluvila jsi krásně.
Brzo se uvidíme. Je opatrně.
Dobře.
Můžu?
Omnis cellula e cellula.
Ten váš hoch Waters si se mnou posledních pár dní psal.
Najednou čtete poštu od obdivovatelů?
Neřekl bych, že to byl obdivovatel.
Nenáviděl mě.
Trval však na tom, abych přijel na pohřeb
a řekl vám, co se stalo s Anninou matkou.
Tak jsem tady.
A odpově zní: "Omnis cellula e cellula."
"Život pochází ze života."
Opravdu nemám náladu.
Nechcete to vysvětlit?
Ne, nechci.
Ale děkuju vám. Přeju vám skvělý život.
Připomínáte mi ji.
Spoustě lidí připomínám spoustu lidí.
Mojí dceři bylo osm.
A trpěla úžasně, strašně dlouho.
Měla leukémii jako Anna?
Jako Anna.
Upřímnou soustrast.
I vám přeju upřímnou soustrast. A omlouvám se, že jsem vám zkazil cestu.
Nezkazil jste nám cestu.
Byla to úžasná cesta.
Říká vám něco Problém drezíny?
Existuje filozofický experiment na poli morálky,
kterému se říká Problém drezíny.
Philippa Footová, anglická filozofka...
Proboha...
Hazel, snažím se vám něco vysvětlit.
-Snažím se vám dát to, co jste chtěla. -Ne! Nesnažíte!
Jste opilec, ubožák
a já chci, abyste okamžitě vystoupil z mého auta,
abych mohla jet domů, být sama a truchlit!
Tohle si budete chtít přečíst.
Nechci si nic přečíst. Nemůžete prostě vystoupit z mého auta?
-Prosím! Vystupte z mého auta! -Dobře.
Můžu dál?
Je mi to strašně líto.
Jo.
Ale bylo to privilegium, víš?
Milovat ho...
Možná tak líp pochopíš, jak to máme s tebou.
Hazel?
Přišel za tebou kamarád.
Nevíš, jestli měl bolesti?
Prý strašně dlouho nemohl dýchat
a pak prostě ztratil vědomí.
Nebylo to nic moc.
Umírání je na prd.
Gus tě fakt miloval, víš?
Já vím.
Furt o tobě mluvil.
Jo.
Bylo to k naštvání. Mluvil jen o tobě.
Mě to neštvalo.
Já vím. Já vím, že tebe ne.
Dostala jsi ten dopis od toho kamaráda spisovatele?
Není to můj kamarád.
Jak o tom víš?
Mluvil jsem s ním na hřbitově.
Říkal, že přijel jen proto, aby ti dal ten dopis.
Jenže mě už to nezajímá.
Už nechci číst ani slovo, co ten mizera napsal.
Ale to nenapsal on. Napsal to Gus.
Cože?
Gus prostě něco napsal a poslal to Van Houtenovi.
Panebože.
Pane Van Houtene. Jsem dobrý člověk, ale píšu mizerně.
Vy jste mizerný člověk, ale umíte psát.
Myslím, že by z nás byl dobrý tým.
Nechci po vás nic chtít,
ale kdybyste měl čas, a podle toho, co jsem viděl, ho máte hafo,
upravte mi to, prosím.
Je to smuteční řeč pro Hazel.
Chtěla, abych ji napsal, tak to zkouším.
Ale... Chtělo by to trochu učesat.
Jde o to, že všichni chceme zanechat stopu.
Ale Hazel je jiná.
Hazel zná pravdu.
Nechtěla milion obdivovatelů. Chtěla jen jednoho.
A měla ho.
Možná nebyla milována obecně, ale byla milována hluboce.
A není to víc, než co má většina z nás?
Když se Hazel přitížilo, věděl jsem, že umírám,
ale nechtěl jsem to říct.
Byla na jipce, kam jsem se vplížil na deset minut,
a seděl jsem u ní, než mě vyhodili.
Měla zavřené oči. Byla bledá.
Ale její ruce byly pořád její ruce.
Pořád teplé, nehty modročerně nalakované...
...a já jsem je držel.
Představoval jsem si svět bez nás.
Jak zbytečný by ten svět byl!
Je tak krásná.
Dívat na ni se nikdy neomrzí.
Nemusíte se zabývat tím, jestli je chytřejší než vy,
protože víte, že je.
Je vtipná, aniž by byla zlá.
Miluju ji.
Bože, já ji miluju.
Mám takové štěstí, že ji miluju, Van Houtene.
Nemůžete si vybrat, jestli vám někdo na tomhle světě ublíží.
Můžete si ale vybrat, kdo vám ublíží.
A já jsem se svou volbou spokojený.
Doufám, že ona se svou taky.
Dobrý, Hazel Grace?
Dobrý.
Překlad: Kateřina Hámová