Alla behöver en vän. Även ett gammalt träd.
Nu tar vi en liten pensel och lite färgtinner.
Vi ska lösa upp lite brunt så att det blir lättflytande.
Mycket färgtinner. Sen målar vi grenar som inte har några blad.
Trädet kanske är redo för vintern.
–Hallå? –Hej! Det är jag.
Hur är det? Är allt som det ska?
–Får jag berätta en sak? –Visst får du det.
Det bor en tysk på vandrarhemmet som heter Otto.
–Jaså? Är han söt? –Hur som helst...
Han berättade om en gammal tempelruin.
Han pratade om den hela natten och jag ville slå honom med reseguiden.
–Men det lät rätt häftigt. –Tempelruinen?
Den hade bränts till marken och jag frågade Otto om jag fick följa med.
Det var så häftigt. En helt öde helgedomsstad.
Vår guide Aat visade ett träd som hade–
–ett Buddhahuvud av sandsten i sig.
Rötterna hade vuxit kring det och täckt allting utom ansiktet.
Han sa åt oss att gå ned på knä när vi närmade oss–
–för man får inte se ned på Buddha.
Vi kröp fram och jag sträckte mig fram och rörde vid rötterna.
Aat la pannan mot marken så vi gjorde också det.
Men det var inte som att vi dyrkade Buddha eller statyn.
Det var snarare trädet. För vad det höll på med.
De brända stenarna och gräset.
Hur som helst... Det började regna.
Och när jag la pannan mot leran så tänkte jag på pappa.
Som om han fortfarande var med mig.
Men på ett annorlunda sätt.
Det var jättevackert, gumman.
Det är rätt häftigt.
Jag börjar tro att du och jag är rätt lika varandra.
Det kanske är därför vi bråkar hela tiden.
Ja... Det tror jag med.
Telefonkortet är slut. Jag älskar dig, mamma.
Lycka till. Lycka till, Mikey.
–Tack, Joe. –Tack själv.
Verkligen. Comet var ett mirakel.
–Det borde ha fått vara längre. –Du fattade rätt beslut.
Det hade varit tråkigt att se på medan världen slukade oss.
Jag gillar det här stället.
Det kanske inte känns som det nu men det här är början på nåt nytt.
DENISES SPÅDOMAR
Ursäkta. Har du öppet?
Osiris! Sänk tv:n!
Slå dig ned, är du snäll.
Det kostar 20 dollar för handen och 30 dollar för handen och korten.
Tackar. Får jag ser handflatan?
Jösses! Förlåt mig.
Men din salsalinje ser lovande ut.
Hemskt ledsen.
En lång livslinje.
Den bryts här och där. Många utmaningar. Förändringar.
Utmaningar och förändringar? Så oväntat.
Vad är det?
Jag testar din envishet.
Skarp huvudlinje. Smart. Framgångsrik.
Kanske lite självisk?
Hjärtlinjen visar att det har funnits kärlek.
–Och förluster. –Kom igen, sluta dalta.
–Varför kom du hit i dag? –Ödet.
–Efterrätt nu. –Du har ju nyss ätit nachos.
–Hur många? –Två.
Ha så skoj. Det var mitt barnbarn Osiris.
–Tack för att du tog dig tid. –Ska jag inte läsa korten?
Lägg höger hand på korten.
Tack.
Det förflutna.
Nuet.
Framtiden.
–Vad betyder det där? –Det du vill att det ska betyda.
–Men okej... Förstörelse. –Förstörelse?
I lösa termer. Vånda, obeslutsamhet och elände.
Jösses! Så jag förlorar igen?
–Okej, toppen. –Nej, inte nödvändigtvis.
För det finns en gyllene horisont bakom stormmolnen.
Det kan vara nåt.
–Får jag behålla det här? –Kortlekarna kostar 20 dollar.
Herregud! Hur mår du?
Joe MacMillan?
Sen slaktades vi i PC–branschen. Vem hade trott det?
Jag.
Självklart. Men förutom du?
Det har varit spännande att få se dig bana väg alla dessa år.
Du var alltid i spjutspetsen. Ljusår bort.
Vi var rätt många som kom att lita på din känsla.
Har bladen ändrat färg än? På östkusten.
De har precis börjat göra det. Det är vackert.
Jag måste till flygplatsen.
De låter oss flyga business class nu. Kan du fatta?
Snälla, låt mig betala.
Jag ser fram emot vad du hittar på härnäst.
Ni har mig på kortnummer och kommer att sitta här.
Tack för att ni vill ha oss. Det är så spännande.
Okej, nu kör vi.
–Nej, inte så. –Jag försöker ju.
Låt mig få försöka. Titta nu.
Vart ska ni? Jag kommer med tacos. Dags för tacos! Kom och ät.
–Oj! Vad är det där? –En promille av en gen.
JAG SAKNAR DIG OCH H
–Mår du bra? –Ja, men...
Näsgelen jag fick på planet känns som en snigel i näsan.
–Tacka mig när du inte blir sjuk. –Tacka för nåt som inte händer?
Det vore kul om du nånsin tackade. Två månader utomlands utan resultat.
–Projektet blev svårt att förklara. –Du fick träffa de bästa i Europa.
De gjorde inget annat än att äta på restauranger och slänga sig med namn.
–Vad kostade resan? –Det är mina pengar.
Och jag hjälper dig att förverkliga dina idéer.
Men om du bara tänker avfärda alla som en drygröv...
Ledsen att jag inte presterade. Jag är inte din apa.
Jag vet att du har problem i privatlivet.
Eller så tappar du intresset när det är dags att utföra arbetet–
–istället för att snacka skit om möjligheter. Kan du stanna här?
Cameron!
–Hur tog du dig hem? –Jag gick till en McDonald's.
–Sen tog jag en taxi för 200 dollar. –Du borde ha ringt mig.
Jag gillar McDonald's. Deras äppelpajer är utsökta.
–Har ni pratat nån sen dess? –Två veckors radiotystnad.
Så det är nog över.
Det finns en grej jag minns från datavetenskapen. Rekursion.
Då en funktion anropar sig själv flera gånger i ett program.
För stora problem löser den samma lilla problem upprepade gånger–
–i allt mer komplexa situationer.
Det är så min mjukvara fungerar.
Tråkigt att höra om Joe.
Tack.
Jag har fortfarande grejer att lämna tillbaka–
–men jag orkar inte träffa honom just nu.
–Får jag säga en sak? –Visst.
Du har mycket kärlek inom dig.
Mer än nån annan jag känner. Det flödar ur dig.
Du slukar världen i stora klunkar men drunknar alltid i processen.
Det överväldigar dig och får dig att leva som om du skulle explodera.
Jag ser det. Det är din börda att bära.
Så du ser det inte som att jag flyr? Igen.
Det kanske du gör.
–Jag kanske åker till Florida. –För alligatorer och Epcot Center?
Mamma.
Jag är så trött på avsked.
–Rekursion. –Precis.
–Du kanske borde få en hjärtinfarkt. –Jaså?
När jag gick under så gjorde jag allt för att hålla mig kvar.
Jag slet som ett djur med ett mantra i huvudet.
"Håll dig kvar. Håll dig kvar..." Men jag förlorade.
Jag visste att om jag inte gav upp så skulle jag dö.
Jag har inget kvar att ge upp.
Jag vet att det är svårt att stanna.
Det är svårt att ge sig av. Allting är svårt.
Det är inte vad man själv vill utan vad nåt vill med en.
Man kan bara lyssna och försöka förstå vart det leder.
Det leder bort.
Då är det dags att åka.
–Jag vill inte säga hej då till dig. –Det får inte vara för all framtid.
Jag räknar med att du återvänder för att ruska liv i mig igen.
Låt mig inte bli gammal.
–Är du 11.30–visningen? –Nej?
Se dig omkring.
–Var är han som bodde här? –Han flyttade för 15 dagar sen.
Kan den verkligen stå därute?
–Javisst, de får gå runt den. –Okej.
Så jag är sista anhalten?
Ja, det är du. Jag åkte hem till Joe i morse men han var borta.
Mäklaren sa att lägenheten har stått tom i flera veckor.
Har han inte...? Jag trodde att han hade ringt dig.
Herregud, Joe...
Han berättade att han tänkte flytta och lovade att höra av sig.
Haley fick ett brev för nån dag sen.
Ett brev? Det verkar som att vi båda föredrar snabba avfärder.
Förlåt, jag ska äta upp den här. Det var inte meningen att störa.
Nej, det är ingen fara.
Du kan väl vara med i kväll? Du skulle nog gilla det.
–Jag är inte direkt uppklädd. –Du kan låna mina kläder.
Tack för erbjudandet, men jag vill vara i Carson City i kväll.
–Jag förstår precis. –Ursäkta.
–Herregud! Förlåt. –Ingen fara, det är parkettgolv.
Jag hade velat hinna umgås mer de senaste månaderna.
–Jag med. –Jag har haft fullt upp med jobbet.
Vi ses säkert oftare när jag har flyttat och kommer och hälsar på.
–Du behöver säkert träffa Alexa. –Nej, det är dött.
Vad tråkigt. En del saker känns inte rätt.
Hej, mamma. Det här är min pojkvän Kevin.
–Haley? Cameron ska flytta. –Va?
Jag ska ut på vägarna och vet inte var jag hamnar.
Alla ger sig av nu. Hej då, då.
Pojkvän? Får de ha dörren stängd?
Hon sitter bara vid datorn och han har sin hacky sack.
Men det verkar inte som att hon tycker om honom.
Hon läser collegekurser i C++ nu en kväll i veckan.
Hon sliter ut sig över sitt projekt men älskar det. Kan du tro det?
Jag kan tro det.
Jag åker nu och kastar tomaten på vägen.
–Jag kan ta den. Soporna är... –Var då?
Kör försiktigt. Jag kommer att sakna dig.
Donna, det här...
Haley?
–Vad har hänt? –Jag kommer inte åt hårddisken.
–Har du sparkat bollen på den? –Nej, jag har softat här.
–Det är mitt terminsprojekt! –Lugn.
–Försök igen. –Samma felmeddelande.
–Disken snurrar inte. –Jag hatar den där dumma datorn!
–Har du några pengar, Kevin? –20 dollar från mitt extraknäck.
Kan du gå på bio med henne? "Star Trek Generations" visas nu.
Okej då.
Okej...
Ja... Läsarhuvudet har fastnat på disken.
Om jag får loss det så får vi kontrollera disken.
–Jag kan gå igenom innehållet. –Jag vet att du vill komma iväg.
Så gärna vill jag inte se Carson City.
Det lät inte vackert.
Nu kan vi testa.
Jag måste göra mig i ordning. Kan du fortsätta med det här?
–Hur går det för dig? –Jösses!
Du är så bra på det där.
En av fördelarna med att bjuda in på cocktailkväll.
–Nå? –Filen är skadad.
Jag försöker hitta ett sätt att återställa den.
Hoppas nåt går att rädda.
Ska man bra sparka den?
–Ja, man sparkar den till sig själv. –Hur vinner man?
Använd knäna och så.
Jag fattar inte.
Jag blir förbannad över att Joe bara drog så där.
Visst, allt gick åt skogen. Men att han bara drog...
Strunt samma.
Det funkade inte. Inget här har funkat.
Förlåt för att jag inte sa att jag tänkte flytta.
Jag ville fatta ett beslut utan att bli övertalad att stanna.
Om det är vad du vill så är det som det är.
Gör man som vanligt så går det som alltid.
Om hissen är trasig så får man ta trapporna.
–Det funkar om man jobbar på det. –Om det inte är nåt som inte funkar.
–Vilket betyder...? –Många saker.
–Och för dig? –Min mamma.
Jag kanske hälsar på henne.
Det är ju bra.
Den kan vara förstörd.
–Du kopierade väl filen först? –Ja, men jag är i hex–redigeraren.
–Ändra på tillgängligheten. –Trots versionskontrollen?
Vill du rädda data eller få en 15–åring att gråta igen?
Du...
Tänk om vi skulle jobba ihop igen.
Har du nån idé?
Idén får komma senare. Den är inte det viktigaste.
Förlåt. Det var... Herregud.
Glöm att jag sa nåt. Jag vet inte hur jag tänkte.
Förlåt.
–Jag ska titta till cateringen. –Jag fortsätter att jobba på det här.
Vi var fem i en trång Land Rover och Kimberly var redan illamående.
Irländska vägar är skapta för hästdragna vagnar.
John stannade för att fota varenda treklöver på vägen.
Varenda jävla treklöver.
Det du har gjort med företaget de senaste månaderna... Jösses!
Tack. Jag uppskattar att du säger det.
–Cameron är här. –Har hon inte rest än?
Det var planen, men hon...
Hon föreslog precis att vi borde jobba ihop igen.
En fot ut genom dörren och med livet packat i en husvagn?
Hennes talang har alltid varit att tänka på omöjliga saker.
Går det bra?
Okej.
–Hur var filmen? –Den var konstig.
Kirk var fast i nåt energiband där tiden stod still–
–och levde i den lyckligaste tiden av sitt liv i årtionden.
Sen dök Picard upp och bad om hjälp–
–så han gjorde det men dog på en gång.
Picard är en skit.
Var är Kevinator?
Han svullar säkert tonfisktartar som en puckad barracuda.
–Skrev Joe ett brev till dig? –Ja. Hur så?
–Det var bara till mig. –Du har rätt. Förlåt.
Älskade du honom?
Ja, det gjorde jag.
Jag kan sammanfatta det åt dig.
Han skriver att han behöver en ny början.
Han sände inte Comet–reklamen på grund av... Du vet.
Han skriver att UNC borde sända radio över internet.
–Vad då? –Det är ett internskämt.
Han skriver att pappa var stolt över mig och att han tänker hälsa på.
Och jag får inte glömma honom när jag är chef över hela Silicon Valley.
Han skämtar igen.
Var ligger Armonk?
Han kommer därifrån.
Det är där IBM finns.
Jag är ledsen att vi inte kunde rädda din dator.
–Det gör inget. Det är som Joe skrev. –Vad då?
En ny början.
Okej.
Kom och hitta mig i tidsbandet.
Det gör jag.
Ursäkta mig en stund.
Tack! Jag vill bara...
Jag vill tacka var man som dök upp i kväll.
"Var man"... Märker ni vad vi slåss emot?
När jag tog min examen från Berkeley 1975–
–med datalära som huvudämne så var det ingen som reagerade.
Troligen för att man på den tiden såg programmerare som sekreterare–
–och ingenjörer som lödde kretsar i fabrikerna var osynliga.
Vi är vana vid det, men med tiden så blev jobben viktigare.
Jag umgås gärna med er när som helst och äter god mat–
–men jag hoppas att när mina döttrar är lika gamla som jag–
–så slipper de påminna sig själva om att de ens existerar.
Jag har jobbat med teknik i 18 år.
Jag har vunnit och jag har förlorat.
Jag är en kvinna som röstade ut sin kvinnliga delägare ur hennes företag.
Företaget hon grundade.
Jag är en kvinna som förlorade sitt äktenskap–
–till mångt och mycket på grund av det här jobbvalet.
Ibland ligger jag sömnlös över att jag borde umgås med barnen mer–
–och över att det redan kan vara för sent.
Men jag har åstadkommit saker.
Sånt har alltid sitt pris men jag åstadkom nåt.
En av de många saker jag har lärt mig är att oavsett vad man skapar–
–så finns det nån som väntar med en bättre version av det.
Om det är en man så behöver den inte ens vara bättre.
De får bara mer uppmärksamhet.
Och ibland är den personen en själv.
Den delen som aldrig är nöjd utan som bara är besatt av nästa steg.
Den enda konstanten är det här.
Det är ni och det är vi.
Projektet för oss till människorna.
Det är människor som har hjälpt mig hit. Såna som Diane Gould.
Såna som min make och min första partner, Gordon Clark.
Såna som min senaste och bästa partner, Cameron Howe.
Så jag önskar er alla att det här blir början på nåt nytt–
–och att även om vi möts som konkurrenter en vacker dag–
–så ska ni veta att jag håller på er. Hur skulle jag inte kunna göra det?
Jag är partner till yrket och mor och syster av naturen.
Jag är så stolt över att få dela den här resan med er.
Det här var bra. Nu vet alla att du var den tokiga.
Skönt att kunna vara till nån nytta.
Jo... Det du sa om att jobba ihop.
Förlåt. Det var en dum idé och jag skulle inte ha sagt nåt.
Du vet inte hur mycket det betyder att du frågade.
Till viss del har jag väntat i många år på att få höra det.
–Jag menade det. –Jag vet.
Men det är även det säkraste sättet att förstöra det vi har nu.
–Vad har vi nu? –Vi är vänner.
Vi kanske borde vara det ett tag.
Din vurpa i bassängen var det roligaste jag nånsin har sett.
–Var är Kev? –Jag har dumpat honom.
–Vad tråkigt. Mår du bra? –Ja.
–Ibland undrar jag om inte... –...Haley är gay? Ja.
Mina flickor är så otroliga.
Vad har hänt med det gamla Mutiny–kontoret?
Tänk att de renoverade utan att byta lås.
–Heltäckningsmatta. –Ja.
–Vad många glasrutor. –Det här var Comet.
–Gordon satt på ditt kontor. –Så klart.
Joe satt på mitt.
Gordon drog om deras ethernet så att det kom ned från taket.
Minns du när Lev och Yo–Yo ställde akvariet borta vid kylen?
Och Carl sträckte sig efter nåt och spillde ut det över sig.
Han blötte ned byxorna och var tvungen att ta av sig dem.
–Och han hade sups på sig. –Nej, det var en bikininederdel.
–Brukade inte han sitta här? –Nej, Carl satt med Wonderboy.
–Vad hände med Annabelle? –Skyltdockan?
Bodie käkade svamp och offrade henne på taket under en månförmörkelse.
Vilka killar...
–Bodie har fyra barn nu. –Lägg av!
Och... Wonderboy är på NYU och undervisar i videokonst.
–Häftigt. –Vad hände med Carl?
–Porr. –Självklart! Med den mustaschen.
Nej, han har en porrhemsida som han tar betalt för.
Han har en stor villa i Arcadia nånstans.
Vad skulle det bli? Om vi skulle börja om från början?
Jag har slut på idéer.
Men hur skulle vi driva det?
Tja... Vi kan kalla det... Jag vet inte.
–Phoenix. –Jag gillar det.
–Jämlikt ägarskap. Medgrundare. –Jämlik bestämmanderätt.
Sen växer vi i vår egen takt och njuter av resan.
Vad sägs om 24 månaders utveckling då vi tänker utanför ramarna?
Minns du första veckan på Phoenix? Du, jag och nån vi hyrde in.
–Jag minns vår första finansiering. –Och sen börsnoterades vi.
Vi fick fatta svåra beslut och gå ihop med ett större bolag.
–Vi fick offra vår affärskultur. –Men det fungerade ett tag.
Men sen var vi tvungna att avskeda folk och strömlinjeforma företaget.
Men vi tappade ändå i värde.
–Vi började bråka om inriktningen. –Jag valde det säkra alternativet.
–Och jag spjärnade emot. –Vi bråkade om det.
Men det förtärde oss inte den här gången.
Vi var ändå i ett dödläge.
Och i slutändan fattades beslutet åt oss.
Och vi gick skilda vägar som vänner.
Du...
Det var ett nöje att få jobba med dig på Phoenix.
Jag älskade varenda minut.
Åtta...sju...sex...fem...fyra...
Tre...två...ett.
Hur mår vi nu?
Blunda.
Är det nåt som känns konstigt? Det ska det göra.
Att känna sig konstig är bevis på att du fortfarande är här.
När åt du senast?
Allt en människa behöver är mat, vatten och vila.
Påminn dig om att du bara är 72 kilo gegga i ett väldigt stort universum.
Vad som än bränner ut dig just nu så kommer det att gå över.
Varje problem känns stort i ögonblicket.
Men, Gordon... Du vet bättre.
Fokusera på att bara vara en varelse.
Och försök att slita blicken från datorn då och då.
Jag vill ses så mycket som möjligt–
–och är i Tallahassee om några veckor.
Jag tänkte att jag kunde hälsa på.
Visst, okej. Då ses vi.
Det ska jag, mamma. Okej.
–Fick du tag i henne? –Ja.
Har du haft en jäktig vecka?
Jovars. Vårt 3D–renderingsföretag ska visas på COMDEX.
Men det är ju bara COMDEX.
Ja... COMDEX.
Okej... Nu åker vi.
–Det du försökte göra i går? –Det var skönt att jag stannade.
Jag tar notan. Vi kan dela.
–Du är arbetslös. Spara pengarna. –För all del.
Tack.
–Cameron. –Vad är det?
Jag har en idé.
HUMANIORA
Låt mig få börja med att ställa en fråga.
Text: Magnus Öberg www.sdimedia.com