Nå begynner det å ligne noe, eller?
Det ser helt fint ut.
- Har vi flere åpnere? - Ja, det skal jeg ordne.
Erik, har du tent lyktene?
- Malle... - Neimen, hei.
- Å, så morsomt! Spennende.
Tror du alle kommer? Det ville vært artig om alle kom.
- Hei! - Hei!
- Vi har drikkevarer i baren. - Vin eller...?
- Du er så fin. - Jeg rødmer. Du også, helt sant.
Har du sett hvem som er her?
- Lena... jeg må ha en klem. - Camilla, hei, så morsomt!
Det var lenge siden.
- Anders! - Niklas!
- Hvordan står det til? - Det er bra.
- Fint å se deg. - Fredrik S, som du vel husker.
- Å, så fin du er? - Men, du fikk jo nettopp barn.
Se her!
- Minna! - Hei.
- Fantastisk. Skal det skje i kveld? - Nei, om ca tre uker.
Hei, kom igjen, nå er det fest!
Herlig. Bare kom fram!
Flott å se så mange her.
Skål, alle sammen, holdt jeg på å si, men dere får bare...
Ja, vi tar en skål med en gang.
Det er altså 20 år siden vi gikk ut av niende.
Og når en ser på dere, kan det stemme.
Jeg synes vi skal takke de tre gutta som fikk -
- i stand gjenforeningen. Anders, Erik og Ulf!
Takk til dere. Bra initiativ. Godt valg av toastmaster. Skål!
Skål!
Det er ikke noe press, men det hadde vært fint om noen sa noen ord -
-om de fantastiske ni årene vi hadde sammen.
- Skål! - Skål! Velkommen!
Vi er i gang!
- Hei. - Hei, Anna.
Velkommen. Robban har akkurat ønsket velkommen til alle, så...
- Tja! - Hei.
- Det er vel en 20 år siden? - Ja, 20.
- Vi snakket akkurat om Robban. - Javel, er han her?
- Ja, han er toastmaster. - Javel.
- Vill du ha noe å drikke? - Ja, gjerne.
Der er baren. Han ordner det.
- Hyggelig at du kom - Hei.
- Camilla... - Ja, det var ikke i går.
- Hvordan står det til, Anna? - Jo, det er bra.
- Skål! - Skål!
- Man kan ikke bli lei av London. - Etter 15 år så blir man jo det.
- Men det er ingen andre? - Nei, så spennende å treffe alle.
Var ikke du mye sammen med Robban?
Tenk at vi har tilbrakt nesten hele oppveksten sammen -
- og så treffes vi her, nå. 20 år senere.
Jeg har tenkt mye på hierarkiet i klassen -
- og hvordan vi ble formet på den tiden.
Noen av oss ble de kule... Andre ble bare idiotene.
Var det tilfeldigheter som ga oss de posisjonene?
Årsaken til at vi er her, er at vi var klassekamerater i ni år.
Jeg vil gjerne si noen ord om hvordan jeg opplevde de årene.
For meg var det en evig kamp.
Det dreier seg ikke om å fordele skyld, -
- men et behov for å si noe jeg ikke kunne si den gangen.
Jeg var den man lo av, dyttet til og ikke ville sitte sammen med.
Den man helst ville slippe å se. Jeg ble en idiot.
Jeg så meg selv slik flere av dere så meg, altså ikke i det hele tatt.
Vi levde i en tid da det ikke var så farlig med litt mobbing.
"De er jo bare barn."
Men vi var ikke barn for hverandre.
Jag vill ikke klandre dere. I ytterste konsekvens var jo lærerne -
- eller kanskje foreldrene, ansvarlige.
Jeg jeg tor at jeg hjalp til litt selv gjennom ikke å gi opp -
- og ville fortsette å være med.
Samtidig forsto jeg at...som man ser det...at jeg var raringen.
Jeg ville , som dere andre, også unngå Anna Odell.
Ni år sammen, er lang tid.
Men idag er vi voksne, og da var vi tross alt barn.
I dag føler jeg at jeg er blitt menneske igjen.
Takk, Anna.
Som sagt, da var vi bare barn. Nå er vi voksne.
Og.. det er jo deilig.
Takk for innlegget fra den store kunstneren. Skål!
Skål!
Bånnski, for de som vil det!
Vin, vin, vin!
Nå gikk hun. Hun gikk.
- Hei, hvordan går det? - Det går bra.
Gud, jeg er sjokkert. Jeg har ikke forstått....
Jeg følte bare at jeg måtte si det jeg ikke kunke si den gangen.
Ja, det synes jeg er veldig bra. Virkelig. Helt ærlig.
Det kan så lett bli: "Å, det var så morsomt."
Jeg husker at det mest av alt var lærerne, de var så jævlig...
Ja, altså... masete med deg. Var de ikke? Mattsson og...
Jeg vet ikke, jeg husker... hvordan... særlig guttene...
Ja...
- Anders har ikke hilst på meg. - Har han ikke?
Hei, Anna! Du er akkurat som jeg husker deg, litt spesiell, liksom.
Kanskje ikke slikt man holder tale om. Hva mener du, Minna?
Jeg sa akkurat at det var litt... Jeg synes det var fint.
Hva mente du med kunstprosjektet? Det der med selvmord...
Du tok jo ressurser fra folk som virkelig hadde trengt hjelp.
- Har noen av dere en tampong? - Nei, ikke jeg.
Du kom akkurat på rett tidspunkt.
- Det er...Ulf? - Ja, han har blitt så jævla gammel.
Det er varm mat. Slå deg ned, så får du spise.
- Suverent - hallo. - Hallo.
- Hei! - Minna...
Vad fin du er. Jeg har savnet deg.
- Hallo, hallo. - Nå skal det bli godt med mat.
Jeg skal ikke vær utålmodig, men...
Ja, nå er det på tide at en av våre fantastiske verter holder tale.
Jeg overlater ordet til Anders.
Samholdet er vel det jeg føler var grunnfjellet i klassen.
Vi sitter her alle sammen etter alle disse årene.
En del av det vi gjorde samlet gjengen bedre enn noe annet.
Slik som turen langs Sörmlandsleden med telt og det hele.
Altså, hva ble det... i alle fall fire, fem nye par etter den helgen.
Fint å holde i hånda, det var i sjette. Så gjorde de slutt uka etter.
Om kvelden satt vi ved bålet nede ved sjøen.
Robban, du skulle jo vise alle som satt der -
- hvordan man spikket med kniv... mot seg!
- Det går! - Det går - noen ganger.
- Men det gjør jævlig vondt. - Ja, det gjorde jo jævlig vondt.
For... du skar deg jo ganske stygt i tommelen.
Det blødde og blødde og du bare lo.
Det er det jeg liker med deg, Robban. Du ler, hva som enn skjer.
Uansett hvor stor smell, så faen, opp igjen, kjemp med et smil.
Det liker jeg med deg,Robban. Skål for toastmasteren!
Rikard! Vår alles Rikard fikk jo...
Han prøvde jo i niende å bryte nytt land i kjønnskampen, -
- med å prøve å stille opp til valget som skolens Lucia.
- Det var ren feminisme fra min side. - Absolutt.
Du hevdet at du hadde alt som skulle til, og skrev på tavlen:
"Langt hår, pen. Rikard = Lucia."
Det stemmer, og jeg takker for støtte fra én.
Det er så mange minner fra den tiden, og...
Jeg vil avslutte med å si at det var en enkel og uskyldig tid.
Når det går varmt for seg med familie og karriere...
...er det denne tida jeg ofte tenker tilbake på.
Og er det noe jeg ønsker at mine egne barn skal få med seg, -
- er det å få være en del av dette samholdet -
- og fellesskapet i klassen vår. Mange takk. Skål.
- Skål! - Det gikk rett i hjertet!
- Nå fortsetter festen. - Ja!
- Takk. - Bra, bra.
Anders!
Anders, jeg tror vi har litt ulike minner om dette fellesskapet.
Litt ulike minner om vårt fine samhold.
Jeg kan ikke huske at du en eneste gang i løpet av skoletiden -
-bekreftet min eksistens.
På tross av at du er vert, har du verken sett på meg eller hilst på meg.
Du synes det er vanskelig at jeg snakker til deg nå, hva? Er det ikke slik?
Du synes det er vanskelig? Hva?
Men for faen, Anna, det er fest. Det sto på innbydelsen. En fest!
- Morsomt. Jeg må faen meg få si... - Dette er ingen klasseterapi!
Jeg husker det fine samholdet da vi gikk Sörmlandsleden.
Hvordan dere gutter, spesielt Niklas, Ulf, Erik, David og Rikard -
- hadde jobbet så hardt i mange dager for å få meg til å...
Han ville ha snøret i bånn. Og dumme meg ble med.
Jeg ville jo være en del av klassen.
"Ja, men det er kanskje slik. Ja, jo, han er kanskje glad i meg. Ja."
Så sto vi der om kvelden...på en skrent. Niklas avslørte en spøk.
"Hvordan kunne du være så dum å tro at Rikard var forelsket i deg?"
Og jeg prøvde å late som ingenting. "Klart at jeg ikke trodde det."
Ville bare spøke det bort: "Er det morsomt, eller...er det morsomt, Ulf?"
For dette var det du vanligvis gjorde, og jeg gjorde det samme.
Hva gjorde deg så forbannet da jeg sa det, at du måtte...
- Husker du det, hva du gjorde? - Nei, hva gjorde jeg?
Du sparket meg hardt mellom beina, og det syntes de andre var morsomt.
Husker dere det? Jeg tror vi har ulik oppfatning -
- eller ulikt syn på samhold, du og jeg, Anders.
- Nå vet vi det, Anna. - Ja, og Erik. - Erik!
Husker du ungdomsskolen? Hva du pleide å si til meg?
- Husker du det? - Nei.
"Hvis jeg hadde sett ut som deg, ville jeg ha tatt livet av meg."
"Gå hjem og gjør det, så slipper vi å se deg. Det hadde vært deilig."
Den eneste årsaken til at jeg ikke jorde det, vet dere hva det var?
Jeg var redd for at min døde kropp skulle være så ekkel, uten all sminken.
- Kanskje feil forum å rote rundt i... - Hvilket forum er rett, da?
- Skal vi snakke om positive minner? - Du kan ta kontakt med dem senere.
Husker dere, jenter? Bare noen få jenter. Seks plasser ved alle bordene i kantina.
Hvis jeg var så heldig å komme fram før alle hadde satt seg, var plassen tatt av.
Jeg kom først? Kan ikke jeg også få være med?
- Det er mange år siden. - Kan jeg få snakke ferdig?!
Og hvis jeg likevel satte meg, dumme jente.. Trengte Camilla å sitte?
Hvis jeg ikke flyttet meg, byttet dere bord.
- Anna, dette er jo fortid. - For du skulle slippe å sitte alene.
- Vi var barn da, Anna! - Ja, vi var jo bare barn.
- Ja, det var vi. - Vi var jo faen meg barn alle sammen.
Husker dere hva som skjedde når noen var syk og det var ledig plass?
Da satt det en hemmelig kompis der.
Noen dager orket jeg ikke og satte meg et annet sted.
Man er ikke så synlig når man sitter.
Du må unnskylde oss. Vi kan danse og prate etterpå. Men kan vi feste nå?
Jeg husker at du... - Husker dere? Det er bare du som husker dette.
Du ville være sammen med meg da du kom som ny, men så lærte du av de andre.
At det ikke var kult, ikke riktig, å være sammen med Anna Odell.
Så kul var du, eller?
Vet dere at Rikard... Rikard og jeg var sammen i en helg. Vet dere det?
Gratulerer!
Jeg trodde til og med du ville ha sex. "Ja, vi kan ha det på liksom."
- Vi gikk i andre klasse. - Det holder, Anna!
- Snakk om dette et annet sted. - Slitsomt.
Hva da "snakke"? Unnskyld meg, kan jeg få snakke ferdig?
- Hvis du føler deg bedre av det... - Bedre? Det handler ikke om terapi.
Det handler om hvordan det føltes.
Jeg fikk jo aldri sagt noe da, dere bare lo, husker dere?
Hvorfor kom du hit når du er så sint? Det er jo fritt valg å gå på fest.
- Vi har kommet fordi vi ville. - Så egoistisk, vi vil kose oss.
Du kan ringe til de du ikke liker, og ta en kaffe.
- Det vil dere nok gjerne, ja. - Jeg treffer deg gjerne senere.
Kan vi kan bli sammen?
Hva faen er dette?
Husker dere hjemmesitterne? Cecilia og Lena...som en jævla person.
- Vi var jo venner, ikke verre! - Dersom noen var syk, var det bra nok.
Da kunne man få blir med. Da hadde vi det morsomt.
Hva med vennekontrakten? På livstid! Husker dere det?
Hva med det? Hvordan går det med menn og barn, deres livstidskontrakt?
- Snakk med oss der ute i stedet. - Jeg kan vel få snakke ferdig?
Jeg vet hva du snakker om og har hatt det elendig. Jeg forstår hva du mener.
Mer vin, takk.
Husker du at du sa jeg forpestet skoletida deres bare-
- ved at jeg var der, og burde gå hjem. At jeg ødela for dere. Husker du?
Jeg kan bare si at jeg er lei meg, Anna. Eller hva vil du høre?
- Ja da. - Men er ikke det bra, da?
- Jeg har også båret på dette. - Du har følt deg elendig?
- Ja, på grunn av det jeg har gjort. - Stakkars deg.
- Men kan du ikke bare ta det, da? - Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Nå er det fest!
- Erik, de spør etter deg. - Ja!
- Dere får snakke ferdig senere. - Nå skal vi ut å røyke.
- Har du en sigarett, Rikard? - Javisst.
Minna, du og jeg skal snakke om gamle minner. Kom nå!
Jeg kommer senere.
Han er så jævla full, Rikard.
- Kunstneren... - Selv om hun har tatt bort sminken.
Nå er hun jo pen. Litt rar, men pen. Morsom.
- Pen, jet vet da faen, men... - Hun ser helt ok ut.
Minna, jeg har alltid elsket deg, du var så jævla fin.
Hvis det ikke var for det der, så... Hadde nesten håpet du at var skilt.
Men faen? Hva er.. er vitsen? Hvorfor gjør man slik?
Hvorfor så bevisst ødelegge stemningen, eller Anders' tale?
Jeg synes det er faen... Jævla idiot, altså.
- Jeg vil alltid huske denne festen. - Det vil jeg også.
Husker dere Sörmlandsleden da... Som hun fortalte der inne.
At jeg innbilte henne at jeg var forelsket. Det kan jeg gjøre igjen.
Jeg gjør det igjen. Moro. Jo, jeg gjør det en gang til.
- Så gjør det da. - 100 kroner. Hun vil tro på alt.
Vi hadde det kjempemoro sammen. Men det var vanskelig når du ikke sa noe.
Det var ikke så enkelt.
Men jeg må si at det var modig av deg å ta det opp.
- Så blir festen rolig også. - Kanskje jeg skulle sette 100 mot.
Jeg setter litt humør i henne. Jeg lover, hun kommer ikke til...
Hun blir som en liten kattunge i mine hender. Slik du var på skolen.
Hver gang jeg tok på deg, malte du som en katt. Jeg tøyser, overdriver.
- Å, jeg fryser. - Jeg fryser ikke.
- Du, lykke til! - Ingen fare. Han har ikke sen sjanse.
- Her sitter dere og lengter etter meg. - Rikard...
Jeg må varme meg og sitte ned. Kjenn, Anna, jeg må varme meg.
- Kutt ut. Du er for full. - Nei, jeg har drukket eplejuice.
- Ja, klart, eplejuice. - Kjøp en drink til meg og Anna.
Vi må snakke sammen.
Du...jeg....er det ok?
- Synes du det er ok? - Ja.
- Du synes jeg er litt gal, ikke sant? - Nei, jeg liker deg, Anna.
Jeg har alltid likt deg. Alltid. Helt sikkert.
Anna, husker du Sörmlandsleden? Du fortalte om Sörmlandsleden.
Det er ok. Jeg har alltid... Ingen fare.
Jeg var forelsket i deg, Anna. Jeg var det, men turte ikke si det.
Du er jo vakker. Hør nå, alle her vil kaste deg ut, og er sure på deg.
Men jeg syntes det var bra gjort. Jævlig bra gjort, sterkt gjort.
- Du synes det er morsomt, hva? - Det er morsomt, ja.
Men det skjer jo noe. Du sørger for at det skjer noe.
Jeg syntes du reagerte... Var det ikke terapi du snakket om?
- Det er jo som terapi. - Har du gått i terapi?
- En gang med... Jeg har jo to barn. - Med barna?
Ja, det var litt stritt. Det er bra med terapi.
Jeg har alltid likt deg. Bli med opp på taket.
Så kan vi kikke på stjernene. Har du lyst til det?
- Han er så jævlig sleip - Rikard. - Han har jo alltid vært det, vel?
Vi fester i kveld. Vi kan danse, være litt gale.
Vi skal være mer gale enn de jævla idiotene der inne.
Skal vi ikke gjøre det? Du og jeg.
Jeg er på din side. Kan vi ikke gjøre det? Danse litt.
Nå er det party, party, party-
- Fotomodellen, fem Jägermeister. - En eplejuice også.
- Virgin Bourbon til Minna. - Minna, nå er det fest!
Alle er så glade nå, så... Slik ja, slik ja...
Skål for gamle gode tider! Skål for gamle gode tider!
Skål!
Minna, som jeg har savnet deg. Jeg har savnet deg så jævla mye.
Minna! Minna, kom!
- Jeg elsker deg - Og jeg deg.
Fortell! var der ikke dere to? Dette med brannen, eller?
Du skylder meg en hundrings. Du skylder meg en hundrings.
- Ja, men hva gjorde du da? - Som Sörmlandsleden, hun går på alt.
Men hvor gjorde dere...? Var det i kjemitimen?
Jeg husker faen ikke.. jeg var så jævla nervøs.
Faen, så morsomt... Denne karen skal ha hekseblanding.
Skjenk opp to drinker. Litt av hvert, gjør det.
- Forstyrret jeg, eller? - Nei, absolutt ikke.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal tolke deg. Jeg synes vi hadde det jævlig moro...
-...da vi var små! - Ja, vi hadde det kjempemorsomt!
Vi pleide å gå "påskekjerring". Du var god til å tegne påskekort.
Ja, men jeg vet jo at Rikard kalte meg "petimeter".
Men egentlig var det jo du som var så nøye.
Jeg tegnet, for det var jeg god til. Du fylte ut og gjorde det perfekt.
Jeg var kjempenøye. Og var så lykkelig, for de ble så fine.
Jeg visket over litt, så det ble jevnt. Folk ble veldig glade for de kortene.
Men hvorfor var det så viktig å bare være to? Hvordan ble det...
- Men vi var jo alle sammen også. - Det var vel om noen av dere var syk.
Vi var vel i en alder for "bestevenner". Jeg husker ikke så mye.
Du og jeg sammen kunne leke. Når Cecilia kom, gjaldt kompiskontrakten.
Var det ikke slik? At du syntes det var greit at jeg var med.
Jo, men du var jo med oss også. Hvorfor skal du mase om dette?
Jeg syntes bare du var litt forsiktig, litt irritert.
- Jeg synes du virker litt irritert. - Hvorfor vil du snakke om dette nå?
- Det er fest og morsomt å treffe alle. - Ja, men når skal man snakke?
Vi har ikke møttes på 20 år. Hvem vil ellers treffes for å prate?
- Du treffer ikke meg om jeg ringer, da? - Joda, men du har jo ikke ringt.
- Du og Cecilia, pleier dere å omgås? - Ja, det gjør vi.
Egentlig var det jo dere som... Dere var jo dumminger, ikke sant?
Dere var vel ikke populære? Dere var jo bare bry, bry, bry.
Jeg husker ikke. Jeg og Cecilia var jo med deg.
- Hvorfor angriper du meg? - Jeg angriper ikke, vi hadde det moro.
- Ja, men hvorfor hakker du på meg? - Vil jo bare høre hvordan du så på det.
Men, hva har skjedd med deg? Hva er det?
Hva har skjedd?
Anna, nå må du forstå at det er nok. Hva faen holder du på med?
Jeg ville bare snakke med Lena. - Lena, Lena...
Lena!
- Kan jeg få snakke med Lena, eller? - Kle på deg jakken og gå hjem.
Skal jeg gå hjem? Kan jeg ikke bare få spørre da?
Anna, kan du vise litt respekt? For de gutta som har ordnet festen.
- Gi deg - Er jeg smittsom, eller noe?
- Lena... - Hun vil ikke snakke med deg.
- Det er nok nå. - Bare hold henne vekk fra Lena.
- Forstår du ikke hva vi sier? - Jeg vil høre hvordan du opplevde det.
Ikke rør meg! - Lena! Lena, jeg vil snakke med deg.
Hun vil ikke snakke med deg om dine problemer, det er på tide å gå.
Hvem har problem? Dere har problem. - Passer det å snakke med meg nå?
- Kan du gå? - Du ska gå, hørte du det?
Hvis det aldri har passet å snakke med meg før, hvorfor bryr du deg nå?
Hun vil ikke snakke med deg, Anna! Gå herfra!
Ta det med ro.
Ta det med ro, ok?
Jeg forstår meg ikke på sånne...
Det er greit nå.
Kan du sånt, eller?
- Hun er gal. - Vi må få henne ut herfra.
Du ser øynene, hun er syk. Hun er syk i hodet.
Hva sa du!? Jeg trodde du ville snakke med meg.
- Du har det ikke bra, Anna. - Ikke det? Hvordan skal jeg te meg da?
Du sier at jeg er så stygg at jeg burde ta livet av meg.
- Hvordan i helvete skal jeg klare meg da? - Du er ikke klok!
- Anna, ro deg ned. - Kom igjen nå.
- Unnskyld, unnskyld. - Gå nå.
Jeg kan gå selv. Ikke rør meg. Jeg kan gå selv.
Jeg vil faen ikke ha de jævla hendene deres på meg.
- Kan neon hente jakken til Anna? - Ring etter en taxi!
Ja , jeg skal gå. Kan du passe deg? Jeg går ikke når du glor på meg.
- Trekk tilbake, gutter! - Gjør det, da.
Jeg vil gjøre det selv. Ikke bli kastet ut av dere idioter.
Ikke rør meg, jeg skal gå.
- Jeg skal det. - Nå kan du hente jakka.
Hva faen?
Slipp meg!
Åpne døra, da!
- For en tulling. - Enten...
Kan vi få litt musikk?
Jeg beklager. Vi skulle altså ikke ha bedt alle til denne festen.
- Det var veldig ugreit. - Det er kunst.
- Hei, det er Louise, -Ja, hei, det er Anna Odell.
- Hei, Anna. Hvordan står det til? -Jo, det er bra.
- Jeg jobber med en langfilm. - Så artig. En spillefilm, eller?
Ja, den handler om en klassegjenforening. Årsaken til at jeg ringer deg er at -
- jeg gjerne vil vise den for dere i klassen.
Jaha.
- Henrik, -Hei, det er Anna Odell.
Er det Henrik fra Enskede skole? -Jepp,
- Ja, hei, -Hei,
- Det var lenge siden vi... - Ja, det var det. Tiden går.
Ja, den gjør det. Jeg har laget en film om et klassetreff.
Jeg lurer på om du kunne tenke deg å se filmen -
-sammen med Christopher, om han også vil.
- Ja. Ja, absolutt. -Ja, så fint.
Christopher. - Hei, det er Anna Odell.
- Jeg snakket med Henrik i går og... - Ja, jeg vet.
- Han ringte deg kanskje? - Ja, vi har snakket.
Ok. Jeg lurer på om du vil treffes sammen med ham.
Ja, hva går det ut på, liksom?
Jeg vil gjerne vise fram filmen.
Jaha.
Men når du alt har laget filmen... hvorfor vil du treffes først nå -
- og ikke før du begynte med den? -Ja, altså det er fordi...
Hvorfor kom du ikke på klassetreffet? Det hadde vært...
Jeg visste ikke at det var noe klassetreff.
- Hvordan "visste ikke"? -Nei, jeg fikk vite det etterpå.
- Hva, ble du ikke bedt? - Nei, jeg fikk ingen innbydelse.
Jeg hjelper jo gjerne til. Det er bare at jeg er fornøyd med livet.
Jeg vil ikke at det skal endres på grunn av en slik sak.
Det har jo vært så mye oppmerksomhet rundt dine tidligere prosjekt, og..
Det ville bety mye for meg.
- Henrik, -Hei, det er Anna Odell.
Jeg ville bare si at Christopher har sagt ja takk til å treffes.
Takk for tilbudet, men jeg sier nei til dette.
- Hvorfor det? - Bare nei takk, og så avslutter vi her.
- Men hvorfor har du endret mening? - Det vil jeg ikke snakke om.
Ok. Altså siden vi snakket sammen sist.
Jeg har kommet fram til at det blir et nei takk.
- Hei. - Ja, hei.
Oj, hva håper du nå skjer i møtet med Christopher?
Jeg har ikke noe ønske om hvordan det skal bli, bare at det blir noe av.
Altså, du...
Jeg hadde ikke oppsøkt disse personene om det bare var for min egen del.
Jeg gjør det som et prosjekt, og det får meg til å...
...søke dem opp, men det er klart at jeg, som alle andre, har tenkt...
...at det på et vis har gjort meg trist, såret meg.
Men jeg ville ikke gjort det. Man gjør ikke slikt.
Men jeg vil liksom finne ut hva som skjer når en gjør det.
Ja, når man gjør det man ellers ikke gjør.
- Værsågod - Takk.
01'! Nei, men det ordner jeg.
- Unnskyld, jeg helte på litt for mye. - Det er greit, slikt hender.
Så...
Jeg tørker av.
- Men ta et smørbrød om du vil. - Takk, takk.
- Mmm... - Ja, så godt.
Jo...
Så fint at det ble noe av.
Jeg husker ikke så mye fra klassen vår og hva som skjedde.
Jeg hadde så mye utenfor skolen, hadde idretten.
Hadde kompiser utenfor og...
Jeg opplevde aldri skolen som noe problem for meg.
Jeg syntes det var en bra klasse. Trivdes der.
Siden er jeg også blitt interessert i... Jeg har en oppfatning av hvordan jeg var...
Det hadde vært interessant å høre hva du...
-...har har for slags minne om meg. - Jeg kommer til det.
Men jeg tenkte først at jeg kunne vise filmen, for der er...
Til den filmen er jeg invitert, så jeg tenker litt "tenk om..."
Hva hadde skjedd om jeg hadde kommet? Det var vel dette man ville unngå?
- Skal vi titte på den nå? - Ja, så kan vi fortsette å snakke etterpå.
Jeg skal bare slukke.
- Har vi flere åpnere? -Ja, det kan jeg ordne.
Erik, har du hetnet faklene?
- Malle... - Neimen, hei!
- Å, så morsomt! - Spennende!
Jeg tenker ofte tilbake på denne tida
Hvis det er noe jeg virkelig ønsker for mine barn,-
- så er det opplevelsen av dette samholdet -
- og fellesskapet i klassen. Skål, og takk
- Skål! - Anders!
Anders, jeg tror vi har litt ulike minner om vårt fine fellesskap.
Jeg tror vi har litt ulike minner om vårt fine fellesskap.
Jeg kan ikke huske at du eneste gang i løpet av tida på skolen har -
- bekreftet min eksistens.
På tross av at du har vert, har du verken sett på meg eller hilst.
Passer det å snakke med meg nå? Kan du gå herfra?
- Du skal gå herfra! - Nå er det nok.
Lena, vil du snakke med henne? - Hun vil ikke snakke med deg. Gå!
Jeg skal tenne lyset.
Ja, det var jo... Det var spennende å se.
I virkeligheten ville jeg nok ikke gå så langt, men...
Nei, jeg forstår. Det blir.. Det blir kunstneriske valg.
Ja, eller jeg ser det vel mer som en...
Jeg tenkte at hvis man ikke hadde innbudt meg, hva ville man valgt bort?
Da går jeg så langt som... Jeg vil på et vis overskride alles grenser.
Men hvordan ser du på meg?
Min oppfatning var...
Jeg opplevde deg og Henrik som høyest oppe i hierarkiet.
Og...
Ja, men på et vis kan man si...
Eller jeg opplevde dere som verste gutta.
Jeg forstår at det føles urettferdig.
Men du hadde gjennom alle år en så høy status og ignorerte meg totalt.
Det er interessant at jeg ikke har opplevelsen av å ha vær ekkel mot deg.
- Du sier jeg var en av de verste. - Det jeg mener er...
- Jeg kan forstå at Henrik... - Er det noen som drev med mobbing...
...så var det jo han, som både sloss og skrek og bråket.
Mens du var den greie gutten, som la armen om dem som...mobbet.
Men dette er ikke for å legge skylden på deg, men på situasjonen.
Du var i din situasjon og jeg i min.
Jeg ville nok ikke tenkt over det... over at noen ignorerte meg.
Jeg opplevde at jeg ble jævlig mobbet i hele skoletida.
Dette er vel første gangen vi snakker med hverandre, altså vi...
- Ja. - Eller hva?
Ja, kanskje.
Kjente Christopher igjen seg selv, da dere så filmen?
Det virket ikke slik. Han spurte ikke hvem han var.
- Eller så turte han ikke spørre. - Si hva? "Hvem av idiotene er jeg?"
- Eller han så hvem han var. - Jeg er vel like sprø...
Ja, du er galest.
- Ingen syntes det var morsomt? - Jo.
Han, gutten, syntes det var morsomt. Han...Peter.
- Hvem var han i filmen? - Jeg kan vise det.
- Noen jenter ble vel glad da du ringte? - Kristina. Hun og Peter var nysgjerrige.
Det føltes fint da jeg ringte. Peter, det er han der.
- Hvor mange har du fått tak i til nå? - Ja, det er vel... hva kan det være?
Rundt åtte. Sju, åtte til nå.
Det er Anders som kommer.
- Hallo! - Hei, hei!
- Så hyggelig å se deg. - Likeså.
- Hvordan står det til? - Det er bra.
- Jaha, du er her også. - Hjelper Anna med manus, dramaturgi.
- Hvor langt har dere kommet? - Vi har begynt å ta kontakt med de rette.
- Går tregt. De kommer ikke på møtene. - Sier først ja, men så blir de syke.
Har du møtt min rollefigur? Spennende. Hvordan var det?
- Det var veldig bra, må jeg si. - Fikk han se noe fra filmen?
- Ja. - Jeg ville gjerne hørt mer, men...
- Vil du ha en kaffe? - Nei takk.
Jeg må dra. Skulle bare hente jakken. Glemte den sist.
- Vi ses. - Hei, he.
Vet du, Anna, i dag er du her oppe.
På et vis, kanskje. Men det er veldig dobbelt, altså.
Jeg tror at alle disse fortsatt ser på meg som...
-...denne idioten. - Det tror ikke jeg.
Du lager film om historien deres, og er en medieperson.
Klart de ikke synes du er der nede. Sikkert bare følelsen din som henger i.
- Det er ikke en dokumentar, da? - Nei, det er en spillefilm hele veien.
Å, så morsomt. Det høres spennende ut
Ja, absolutt. Vi kan så klart treffes og jeg stiller opp.
Kan ikke du ta kontakt med Sanna og så kan vi sjekke, og høres etter det.
- Hallo, det er Sanna. - Hei, det er Anna Odell.
- Neimen, hei. - Hei, hvordan går det?
- Jo, bra. Du da? - Jo, det er bra.
Jeg har akkurat snakket med Linda og...
Jeg er ute å går med en venn nå og kan ikke snakke så mye, dessverre.
- Ok,jaha. - Ring meg om noen timer.
Hei, dette er Sannas telefonsvarer. Legg igjen beskjed etter pipetonen.
- Så slitsomt det er. - Ja.
Gud, jeg måtte dra hjem og dusje.
- Før du kom hit? - Ja. Gud...
- Skal man våge å ta et smørbrød? -Ja, jeg vet ikke.
- Hva det på? - Forskjellig, skinke...
- Tror du man kan spise disse? - Tenk om det er gift på.
- Værsågod. - Takk.
Jeg husker at... at mammaen din kom av og til.
Vi hadde møter. Med helsesøster og...
- Javisst. Vi jenter? - Ja.
- Hva slags møter var det? - Vet ikke.
Jeg husker at vi snakket og en følelse av at vi hadde gjort noe.
Men vi visste ikke hva vi hadde gjort. Slik opplevde i alle fall jeg det.
- Men hva handlet møtene om? - Det var mye om at vi var tre.
At dere ikke ville være tre? Eller hva mener du?
Jeg husker det var mye prat om at det ikke gikk å være tre.
Men jeg husker ikke at det føltes slik.
Vi lekte jo alla tre, men av og til var du kanskje alene også.
Jeg hadde en følelse av det var litt vanskelig å...
- Man visste ikke hva man skulle gjøre. - Visste ikke om du ville være med.
Jeg har tenkt mye på hierarkiet som rådet i klassen -
- og hvordan vi ble formet av tiden sammen.
For meg var det en stadig kamp. Det handler ikke om å gi skyld -
- men om mitt behov for å kunne si det jeg ikke kunne si dengang..
Cecilia og Lena som en jævla person. Husker dere det?
Vi var jo venner! Ikke noe merkelig.
Men om noen var syk, da døde det. Da fikk man være med. Ha moro.
Hvordan gikk det med vennekontrakten? På livstid! Husker dere?
Hvordan gikk det? Hvordan går det med mann og barn, deres livstidskontrakt?
- Hvorfor har hun gjort dette? - Merkelig. Hvem tror du at jeg er?
- Jeg vet ikke, jeg tror jeg er henne. - Jeg trodde det var meg.
- Men hva vil hun? - Man kan ikke konstruere noe i ettertid.
Det var jo tida. Vi var jo barn, hva skal man si?
Det er jo en sykt følelsesladet film.
- Jeg hadde ikke lyst på et treff. - Jeg ville ikke en gang gå.
- Hvordan var det, da? - Jeg var blant de første som gikk.
Syntes ikke det var spesielt... Du gikk ikke glipp av noe, faktisk ikke.
Jeg visste ikke hvorfor jeg skulle gå dit i det hele tatt.
Nå har jeg jo snakket med veldig mange fra klassen -
- og jeg har jo fått høre at du var med på innbydelsen.
Jeg? Nei, virkelig ikke. Så rart at de sier det.
Det er absolutt ikke sant. Det er ikke sant. Nei, nei.
Vi snakket og vi hadde kontakt på Facebook, tror jeg det var.
Men jeg har ikke vært med på innbydelsen, virkelig ikke.
- Jeg vet ikke. Det har folk sagt. - Merkelig, for det er ikke sant.
Det kan lyde som jeg vil anklage, men jeg er mer nysgjerrig.
Når jeg ringer første gangen, svarer folk, men når jeg ringer igjen -
- får jeg ikke noe svar.
- Hva tror dere det skyldes? - Jeg kan bare snakke for meg selv.
Jeg orker ikke å snakke i telefonen om kvelden.
Det gjelder alle,ikke bare når du ringer. Ikke ta det personlig.
Jeg pleier ikke å svare om jeg ikke kjenner igjen...
Jeg kjente ikke igjen nummeret ditt. Da svarer jeg ikke.
Jeg ser at Louise føler seg litt brydd overfor det som har skjedd med deg -
- og at det føles ekkelt å måtte treffe deg.
Hva vil du gjøre? Jeg vet ikke. Kan bare snakke for meg selv.
Men om jeg skulle gjette, ville det vel være noe slikt?
- Ja... - Hva heter det...
Jeg vil bare si at jeg snakket med Linda før jeg dro hit.
På telefonen. Så jeg vet jo litt. Om du sier at jeg har vært ekkel-
- så legger jeg meg flat.
Jeg vet at jeg kunne være stri før i tida.
Så sier du jeg har vært ekkel, legger jeg meg flat.
Du var ikke på det siste klassetreffet. Var det bevisst?
Nei, jeg fikk ingen innbydelse.
- Jo. - Nei.
- Jo, det fikk du. - Nei, det gjorde jeg ikke.
- Jeg finner da ikke på det. - Er det sant?
Hvem laget eller sendte ut innbydelsene?
Det var jo vi... jeg som... ordnet alt.
Jeg var med... Jeg, Louise og Linda møttes først.
Så tok alle kontakt med de som de hadde kontakt med.
Linda sa at hun ikke hadde vært med på å ordne festen.
Så merkelig! Jeg husker ikke helt hvordan det var, men...
Det var kanskje Louise som skulle ta kontakt med deg.
Jeg hørte at hun hadde fått tak i deg, men at du hadde for mye å..
..for det var jo da det var mest i media og slikt.
Ja vel, hun skulle.. Jeg har altså ikke snakket med henne.
Men jeg tror ikke... kanskje slik, men jeg kan ikke snakke for Louise.
Nei. Henrik sa først ja til å komme hit og så hoppet han av.
- Hva tror du det er som gjør... - Jeg vet ikke.
Henrik er liksom... Han kom dit jeg jobber.
Og så sier han til meg: "Hei, lille venn."
Som en åpningsreplikk, og da kjente jeg at "nei, faen, det der..."
- Som hun så ut. - Litt rar, men pen, merkelig.
- Pen, ja men faen... -Jeg synes det er... Jævla idiot!
- Hvem er meg da? - Det er han. Niklas. Han der.
...overbeviste henne om at jeg var forelsket. Det kan jeg gjøre igjen.
Har dette skjedd, eller? At noen har lurt deg til å tro at han var forelsket?
Flere ganger. Både på ungdomsskolen og videregående.
Er det sant?
- Gjorde jeg det også? - Ja, du var med.
Ja, det er tragisk. Det er...virkelig...
Ja, jeg fatter det ikke...
- Hei, det er Anna. -Hei Anna, det er Christopher.
- Forstyrrer jeg? - Nei da.
Jeg følte at vi ikke ble helt ferdige sist.
Så jeg lurer på om du har lyst til å prate over en kaffe?
Ja, absolutt.
Det blir 38, takk.
Bra at du kunne komme, jeg er glad for det. Sist så...
Dagen etter... Jeg fikk en dårlig følelse.
Jeg ble sjokkert over at du har dette bildet av det.
Jeg respekterer det, selv om jeg ikke kjenner meg igjen.
Men du...
Først ble jeg lei meg på dine vegne. Så ble jeg ærlig talt forbannet.
For jeg opplever ikke meg selv som mobber.
Nei, men de gjør ikke jeg heller.
Du opplever meg som en av de verste. Du sa jo det.
Objektivt sett så har du ikke vært verre enn noen andre. Det er at...
Som jeg sa...at du ikke gjorde noe og ignorerte totalt.
Og med den høye statusen du hadde gjennom ni år.. alltid...
Høyest oppe i hierarkiet, så du var bare hånlig...
Du så ikke... Det var fint å treffes sist.
Vi møttes som to voksne, rettferdige...
Du sier at jeg var verst, men ikke gjorde noe, det forstår jeg ikke...
Og særlig om dette blir en film som skal vises offentlig..
Jeg er oppdratt til å være rettferdig. Det er meget viktig i vår familie.
Det føles som et nederlag at du har det inntrykket av meg som person.
Jeg er dessuten en helt annen i dag enn jeg var da.
Jeg synes bare det er synd om jeg skal framstilles som en mobber.
Hei, det er Linus.
Hei, jeg heter Anna. Er mammaen din hjemme?
Nei.
Vet du når hun kommer hjem?
Nei.
Ok, vet du om hun kommer hjem i kveld eller i morgen?
(Mamma, kan du snakke? Jeg vil ikke snakke mer.)
- Ja, hallo? - Hei, det er Anna.
Hei, Anna.
Jeg lurer på om tidspunktet vi bestemte fortsatt passer for deg?
Det kan jeg ikke si på sparket, jeg har kalenderen på jobben.
Kan jeg få komme tilbake til deg? Bra. Hei.
- Oi, oi.... - Ja...
Hvorfor sier hun ikke bare nei?
Ja, det er jo det med å få tiden til å gå opp.
Mandag kan være en bra dag, om jeg ser på det som kan fungere.
Eller...torsdag kan jeg få til en luke.
Men...i så fall når på dagen?
Jeg sjekker kalenderen, så høres vi
Louise. Jeg forstår at du synes det er rart at jeg kommer slik.
Unnskyld, anna, men jeg holder på med et møte.
..vi avstemmer og høres på tirsdag...
- Kan jeg få et par ord med deg, bare? - Har ikke tid. Du er på jobben min.
Klart du synes det er rart at jeg kommer på denne måten.
- Ja, det er rart, litt sært. - Jeg synes det er rart at du ikke vil ses.
- Om du hadde bedt meg på gjenforeningen. - Det gjorde jeg faktisk.
- Hvorfor vil du ikke møte meg da? - Unnskyld, dette er pinlig.
Dette holder jo barnehagenivå. Er vi tilbake i sandkassen?
Men Linda fortalte meg, da Sanna og Linda var hos meg-
- at på gjenforeningen spurte de: "hvor er Anna?" og da sa du:
"Hun kunne ikke komme. Hun har så mye å gjøre med prosjektet sitt"
Det har jeg ikke sagt.
Klart det blir feil... Jeg blir kjempe-stresset av å treffes slik...
Jeg ville gjerne sitte rolig ned å høre hva du mener.
- Så rart at folk sier... - Ja, men det kan ikke jeg noe for.
- At du sier at du har snakket med meg... - Jeg kan ikke noe for hva andre sier.
Men vil du vite hvordan det var? Slik var det.
Andreas og Linda arrangerte gjenforeningen, ikke jeg.
De lurte på om jeg kunne hjelpe til, så jeg gjorde det.
Jeg hjalp til med å finne folk og sende ut innbydelser.
- Jeg fikk ingen. - Det kan ikke jeg noe for.
Du kommer og anklager meg. Klart at jeg bad alle på klassetreff.
De jeg har møtt til nå, over halvparten, sier at du var øverst i hierarkiet.
Du har kanskje ikke følt det slik, men det er opplevelsen folk har.
Folk har forskjellige opplevelser av hvilke roller man hadde på skolen.
Det er jeg interessert i og derfor vil jeg møte deg.
Du blir viktig nettopp for at du hadde den høye posisjonen, i følge andre.
Men det det er jo slik at...
Klart, men jeg vet jo allerede hva du synes om meg, Anna.
Hva?
Det er jo ingen hemmelighet at du avskydde meg.
Ikke se på meg på den måten. Du har jo ikke engang svart, eller..
- Avskydde? Det høres fremmed ut. - Du hilste ikke på meg engang.
Hvis jeg ikke hilste på deg, så har det bare én gunn...
Og det er at... jeg opplevde å ha null verdi.
Så om jeg ikke hilste på deg, så var det fordi jeg ikke turte.
At jeg opplevde at jeg... ikke var noen.
Men dere kunne bekrefte at mitt liv hadde verdi.
Hvorfor hilse ikke dere da? Eller du?
Det er jo forferdelig at du hadde det slik.
Det er ille, Anna. Jeg er kjempelei meg for det, men...
- Hvorfor kan vi ikke bare prate? - Æsj, vi gjør det slik:
- Ring i morgen, så finner vi på noe. - Kommer du til å svare da?
- Ja, absolutt. Fint! - Ok. Ha det.
Er det ikke han der?
- Er det ham? - Det er nok det.
Henrik... Henrik!
- Hei. - Tja.
- Hallo - Hallo
- Hvordan går det? - Jo, det er bra. Og du, da?
Fredag, snart helg. Eller...det er helg.
- Hvordan går det med filmen? - Veldig fint.
Flott.
- Har du tid til en prat? - Faktisk ikke.
Jeg skal spise middag og jeg er alt sent ute..
Jeg synes det er ille at du.. bare en liten stund.. ikke kan ta en prat.
Jeg forstår det, men jeg har innsett at..
Hallo Hallo
- Rikard. - Henrik.
Jeg har kommet fram til at jeg ikke vil, ganske enkelt.
Nei vel, jeg ville jo gjerne ha hørt din mening og sånt.
Men nå som det haster, så føler jeg at jeg vil si...
..jeg minnes deg som den hardeste, verste, jævligste, gjennom hele..
Så vidt jeg husker, vekslet ikke vi mange ord.
Selv om vi ikke snakket sammen, så har du jo vært mot meg.
Jeg vet ikke om du husker hvor ofte du holdt på slik:
"Anna, hvis jeg så ut som deg, ville jeg tatt livet av meg."
"Gå hjem og gjør det. Det ville vært så deilig."
Kanskje jeg sa det, men jeg var jo en dum tenåring.
Trist å ikke ta seg tid til en prat etter ni år på samme skole.
Som jeg skrev i eposten, så kjente jeg deg aldri og syntes du var merkelig.
Forsto meg aldri på deg. Du var ubehagelig og stille.
Du dukket plutselig opp og... "Shit! der står hun!"
- Jeg forsto meg ikke på deg. - Nei vel.
- Det som om hvem som helst... - Hei, hei!
- Alt bra? - Det er helt kanon. Fredag.
- Akkurat, har hatt fri hele dagen. - Jeg ser det.
- Ha det bra. - Du også.
Det er jo akkurat som om hvem som helst på gaten skulle spørre -
- om jeg ville snakke med dem i en time. Det ville jeg ikke gjort, fordi...
-...at de bare spør meg, eller hva? - Men vi gikk på samme skole i ni år.
Ta hvem som helst på Enskedeskolan som jeg ikke var sammen med da.
Om noen ringer og spør: "Har du lyst til å snekke med meg i en time?"
- Det ville jeg ikke gjort. - Klassefesten, da? Hvorfor gikk du dit?
- Jag ville treffe kompisene mine. - Du var vel ikke nær venn med alle?
Ikke alle, men de jeg ikke var venn med, sa jeg bare "hei og ha det" til.
Så gikk jeg til kompisene og spurte hvordan de hadde hatt de de siste ti årene.
- Så du er ikke interessert i nye... - Jag sa "hei og ha det", men da..
Jeg har interesse for dem som jeg hadde interesse for da.
Jeg er ikke nysgjerrig på dem som jeg ikke var nysgjerrig på da.
- Men om datteren din ble mobbet? - Jeg tror ikke hun ville blitt - Hei!
Hun ville ikke blitt mobbet. Hun er for sterk og ville ikke tillatt det.
Hvis hun ble, ville hun tatt igjen. Eller drite i det og leke med andre.
Jeg vil bare si, etter å ha snakket med andre i klassen, -
- så har flere opplevd at du...
-...ikke har utviklet deg så mye. - Det er mulig. Det er deres oppfatning.
- Men hvordan tar du det? - Jeg bryr meg ikke.
Nå har du fått prate en stund, i alle fall.
Men...hva heter det, Rikard her, han er med i filmen. Han spiller Nicke.
Javel. Nei, jeg må...
- Herlig. Ha det. - Ha det.
Ser dere den fyren der borte i grå frakk?
- Unnskyld meg, er du skuespiller? - Ja.
Du var med i Anna Odells film om en klassefest?
- Ja da. - Du spilte meg i den filmen.
- Nei vel! - Jo.
- Oj da. - Kan jeg sette meg?
- Det er helt sykt. - Ja, jævlig rart.
Jeg var hos Anna for noen dager siden og fikk se filmen.
Du må jo ha forsøkt å skaffe deg en idé om hvem jeg er?
Anna har fortalt om sin opplevelse av det, og vist noen bilder.
- Så en idé har jeg jo om det. - Men hvordan gjorde du det?
- Facebook finnes. Det var enkelt. - Så du var inne på Facebook?
Du har ikke vært inne og liksom forsøkt å ta over min identitet?
Eller kopiere den på et vis?
Altså som en dokumentering, at du prøvde å lage et troverdig bilde av meg.
- Dere jobbet ikke slik? - Jeg forstår at du spør, men...
Samtidig synes jeg at det er mitt eget bilde slik jeg oppfatter det.
- Så for deg er det ikke så spesielt? - Nei, ikke i dette tilfellet.
Du spiller jo ikke en som ikke finnes.
Slik som Darth Vader i "Star Wars" eller Aragorn i "Ringenes Herre".
Du spiller jo en virkelig person, og da må det jo være spesielt.
Det er jo mitt eget bilde og min egen tolkning av personen...
Men nå er den virkelige personen her. Det er som om Aragorn kommer hit.
- Ja eller nei, det er... - Eller jo.
Men.. jeg forstår...
Jeg er innblandet enten jeg vil eller ikke, du vil eller ikke...
- Ja, det er riktig. - Det var spennende å treffe deg.
Det er ikke ofte man treffer en skuespiller som spiller en selv.
Ikke så ofte man treffer en rollefigur heller.
Men nå skal jeg gå tilbake til mine kolleger. Ha det bra.
Norsk tekst: Studio Petit