Včasih pomislim, da sem preklet,
zaradi nečesa, kar se je zgodilo še pred mojim rojstvom.
Pred mnogo leti je živela družina.
Oče je bil glasbenik. Peli so, plesali in bili srečni.
Imel pa je tudi sanje, da bi igral za cel svet.
Nekega dne
je vzel svojo kitaro in za vedno odšel.
Mama ni imela časa žalovati za njim.
Ko je iz svojega življenja pregnala vso glasbo,
je našla način, kako preskrbeti hči.
Zavihala je rokave in se izučila čevljarstva.
Lahko bi izdelovala bonbone, ognjemete ali pa obleke za rokoborce.
Ampak ne. Izbrala je čevlje.
Potem je izdelave naučila hči. In kasneje še svojega zeta.
In potem še svoje vnuke. Skupaj z družino, je rasel tudi posel.
Glasba je razdelila njeno družino, čevlji pa so jo povezovali.
Ta ženska je bila moja praprababica, mama Imelda.
Umrla je veliko pred mojim rojstvom. Družina pripoveduje njeno zgodbo
vsako leto ob dnevu mrtvih.
Njena deklica pa je moja prababica, mama Coco.
Zdravo, mama Coco. –Kako si, Julio?
V resnici mi je ime Miguel. Mama Coco je pozabljiva.
Ampak vseeno rad govorim z njo. Povem ji skoraj vse.
Včasih sem tekel tako. Zdaj pa tako, kar je hitreje.
Zmagovalka je rokoborka Coco!
Na levi strani imam lično jamico, na desni pa je nimam.
Miguel, jej. –Moja babica je hči mame Coco.
Kot trska si, sinko. Še malo vzemi. –Ne, hvala.
Vprašala sem, ali boš še kakšen tamale!
Bom? –Se mi je zdelo, da hočeš še!
Babica vodi gospodinjstvo tako, kot ga je mama Imelda.
Nobene glasbe! Nobene glasbe!
Čeprav življenja … –Nobene glasbe!
Mislim, da smo edina družina v Mehiki, ki sovraži glasbo.
Moje družine to ne moti. Jaz pa … –Vrni se do kosila.
Rad te imam, mami. Jaz sem drugačen od njih!
Zdravo, Miguel! –Zdravo!
Najlepša hvala. –Ni za kaj, Miguel.
ALEBRIJE
Živjo, Dante!
Sedi. Lezi. Prevali se. Stresi se.
Udariva! Priden, Dante!
Vem, da ne bi smel imeti rad glasbe.
Ampak nisem jaz kriv! Za to je odgovoren on!
Ernesto de la Cruz. Največji glasbenik vseh časov.
Tukaj, na tem trgu, je mladi Ernesto de la Cruz
začel svojo pot, da postane najbolj priljubljen pevec v mehiški zgodovini.
Začel je kot nepomembnež iz Sv. Cecilije, tako kot jaz.
Ampak, ko je zaigral, so se ljudje zaljubili vanj.
Bil je filmski igralec. Imel je najbolj hudo kitaro!
Lahko je letel! In napisal je najboljše pesmi. Moja najljubša je …
Spominjaj se me, čeprav posloviti moram se.
Spominjaj se me in ne joči za menoj.
Čeprav sem daleč stran od tebe v srcu zmeraj nosim te.
To skrivno pesem pojem tebi vsak večer, ko nisi ob meni.
Spominjaj se me, čeprav oditi moram stran.
Spominjaj se me vsakokrat, ko otožna melodija zaigra.
Vedi, da sem s teboj kakor sem le lahko.
Dokler v objemu mojem spet ne boš.
Živel je sanjsko življenje. –Spominjaj se me.
Do leta 1942,
ko ga je pod seboj pokopal velikanski zvon.
Želim biti takšen kot on.
Včasih, ko pogledam de la Cruza, se mi zazdi, kot da sva povezana.
Če je on lahko ustvarjal glasbo, jo bom mogoče nekoč tudi jaz.
Če ne bi imel takšne družine. –O, fant.
Želel sem loščenje čevljev, ne tvoje življenjske zgodbe.
Oprostite. Ampak doma ne morem govoriti o tem.
Na tvojem mestu bi odšel k svoji družini in jim rekel:
'Glasbenik sem. Sprijaznite se.' –Tega jim ne bi mogel reči.
Saj si glasbenik, ne? –Kaj pa vem. Igram samo zase.
Je de la Cruz postal najboljši, ker je skrival svoj talent?
Ne! Stopil je na ta trg in glasno zaigral.
Poglej. Nocoj bo glasbeno tekmovanje ob dnevu mrtvih!
Bi rad bil kot on? Prijavi se! –Ne. Moji bi znoreli.
Če te je strah, potem uživaj v čevljarstvu.
Daj no. Kaj je de la Cruz vedno govoril? –Izkoristi trenutek?
Pokaži mi kaj znaš, fant. Jaz bom tvoje prvo občinstvo.
Miguel!
Babica! –Kaj počneš tukaj?
Mojega vnuka pusti pri miru! –Gospa, samo čevlje mi je loščil.
Poznam tvoje trike, mariachi (mehiška glasba). Kaj ti je rekel?
Samo kitaro mi je pokazal. –Sram te bodi!
Moj vnuček je ljubek sladek angelček.
Noče tvoje glasbe, mariachi. Ne približuj se mu več.
Revček. Vse je v redu, sinko.
Veš, da ne smeš hoditi sem! Domov greš. Takoj.
Kolikokrat smo ti že rekli, da na trgu mrgoli mariachijev?
Razumem, stric Berto. Ne, ne! –Poberi se! –Samo Dante je.
Če daš potepuškemu psu ime, se ga ne znebiš več. Prinesi mi čevelj.
ČEVLJARSTVO RIVERA
Tvojega sina sem našla na Trgu mariachi. –Miguel!
Saj veš, kaj babica misli o trgu. –Samo čevlje sem loščil.
Glasbenikove čevlje! –Ampak tam je največ dela.
Če babica reče, da ne hodi tja, potem ne hodi.
Kaj pa nocoj? –Kaj je nocoj? –Prirejajo tekmovanje talentov,
in sem mislil, da bi se … –Prijavil? –Mogoče?
Če hočeš nastopiti med talenti, moraš imeti talent. –Boš loščil čevlje?
Dan mrtvih je, zato ne gre nihče nikamor.
Nocoj je pomembna družina. Pojdiva v spominsko sobo.
Ne glej me tako. Na dan mrtvih nas obiščejo naši predniki.
Na oltar postavimo njihove slike, da lahko njihove duše pridejo k nam.
To je zelo pomembno. Brez slik ne morejo priti.
Pripravimo hrano in postavimo stvari, ki so jih imeli radi v življenju.
To počnemo, da združimo družino. Zato nočem, da se kam odplaziš.
Kam greš? –Mislil sem, da sva končala. –O, bog.
Če si del družine, boš tukaj za družino.
Nočem, da končaš kot … –Kot ati mame Coco?
Ne omenjaj ga! Bolje, da ga pozabimo. –Ampak ti si ga … –Tiho. –Samo …
Ati? Ati je doma? –Mama, pomiri se.
Ati prihaja domov? –Ne, mama. Jaz sem tukaj.
Kdo si? –Odpočij si, mama.
Stroga sem do tebe, ker te imam rada, Miguel. Miguel?
Kaj bomo z njim?
Prav imaš. Točno to potrebuje.
ČEVLJARSTVO RIVERA
Ti si. Pridi noter. Hitro, Dante!
Težave mi boš nakopal. Lahko me kdo sliši.
Želel bi si, da bi me poleg tebe želel poslušati še kdo drug.
Dobro.
Odlično!
DE LA CRUZOVE USPEŠNICE
Moram peti in igrati!
Glasba ni samo v meni. Z glasbo sva eno.
Ko me življenje razočara, zaigram na kitaro.
Svet lahko sledi pravilom, ampak jaz sledim svojemu srcu.
Poznaš občutek, kot da je pesem v zraku in igra samo zate?
Tako blizu je čustvo, da lahko bi se ga dotaknil.
Nisem si mislil, da bo želja tako močna, a tako to je.
Verjemite, sestra. –Oče, ne bo poslušal.
Prisluhnil bo glasbi.
Pesem, samo pesem lahko spremeni srce.
Nikoli ne podcenjujte moči glasbe.
Moj oče ne bo privolil. –Ne bom prosil za dovoljenje.
Pravi trenutek, ti ne sme uiti. Izkoristiti ga moraš!
G. de la Cruz, kako ste vi izkoristili svoj trenutek?
Verjeti sem moral v sanje. Nihče mi ga ni podaril.
Sam sem moral seči po sanjah. Trdno sem jih moral zgrabiti
in jih uresničiti.
Ne bom se več skrival, Dante. Izkoristiti moram svoj trenutek!
Igral bom na Trgu mariachi, pa četudi umrem.
Praznovanje se je začelo!
Ne, ne, ne. Narediti moramo lepo pot.
Cvetni listi žametnic bodo vodili naše prednike domov. Nočemo, da se izgubijo.
Mama! Kam postaviva mizo? –Na dvorišče.
Jo hočeš ob kuhinji? –Ja, poleg tiste druge.
Skrij se spodaj! –Miguel? –Nič! Mami, oči. Jaz …
Miguel, babica ima čudovito zamisel.
Odločili smo se, da je čas, da se nam pridružiš v delavnici!
Kaj? –Ne boš več loščil čevljev. Izdeloval jih boš vsak dan po šoli.
Naš Miguelček bo nadaljeval družinsko tradicijo.
In to prav na dan mrtvih! Tvoji predniki bodo ponosni.
Izdeloval boš sandale kot tvoja teta Victoria.
Elegantne moške čevlje kot tvoj dedi Julio.
In če nisem dober v tem? –Družina te bo vodila pri tem.
Rivera si. In kdo smo mi? –Izključno čevljarji.
To je moj fant! Berto! Nazdravimo z najboljšo pijačo.
Dante!
Dante, nehaj!
Ne, ne, ne! Ne.
De la Cruzova kitara? –Ati? Ati?
Mama Coco. Je tvoj ati Ernesto de la Cruz? –Ati! Ati!
Oči, oči! On je!
Vem, kdo je bil moj prapraded. –Miguel, pridi dol.
Oče mame Coco je bil Ernesto de la Cruz! –O čem govoriš? –Glasbenik bom!
Kaj je to? Lastni družini prikrivaš?
Preveč časa preživi na trgu. –Domišlja si stvari. –Ni res.
Ta moški je bil Ernesto de la Cruz! Največji glasbenik vseh časov!
Nikoli ga nismo poznali! Kdorkoli je bil, je zapustil družino.
Takšne prihodnosti ne boš imel. –Rekel si, da me bo družina vodila.
De la Cruz je moja družina. Postati bi moral glasbenik.
Nikoli! Njegova glasba je bila prekletstvo. Ne bom ti dovolila tega.
Če bi mi … –Miguel. –Ubogal boš. Nič več glasbe.
Vsaj poslušajte, kako igram! –Konec debate.
Bi rad končal kot on? Bil pozabljen? Da ne bi bil na družinskem oltarju?
Vseeno mi je, če ne bom na neumnem oltarju.
Ne! –Mama!
Tako. Nobene kitare. Nobene glasbe.
Pridi sem. Ko nekaj pojéš z nami, se boš bolje počutil.
Nočem biti del te družine! –Miguel! Miguel!
TEKMOVANJE TALENTOV
Rad bi igral na trgu, tako kot de la Cruz.
Se še lahko prijavim? –Imaš glasbilo?
Nimam. Mi lahko posodite kitaro? –Prinesti moraš svoje glasbilo.
Poišči si kitaro. Dala te bom na seznam.
Oprostite, si lahko sposodim vašo kitaro? –Žal ne.
Imate kakšno odvečno kitaro? –Nimam.
Mi na hitro posodite kitaro? –Poberi se, fant.
Prapraded, kaj naj naredim?
IZKORISTI SVOJ TRENUTEK
POKOPALIŠČE SV. CECILIJA
Ne, Dante! Nehaj! Tiho bodi!
Žal mi je.
G. de la Cruz. Ne bodite jezni.
Sem Miguel, vaš prapravnuk. Izposoditi si jo moram.
Najina družina misli, da je glasba prekletstvo.
Nihče ne razume. Vem pa, da bi vi razumeli.
Rekli bi, da naj sledim srcu. Da izkoristim svoj trenutek!
Če vam je prav, bom igral na trgu. Tako kot ste vi!
Kitara je izginila!
Nekdo je ukradel de la Cruzovo kitaro.
Okno je razbito. Poglejte!
Kdo je tukaj? –Žal mi je. Ni tako, kot je videti. De la Cruz je moj …
Nikogar ni.
Miguel! –Mami! –Miguel, vrni se domov.
Kje si, Miguel?
Ljubi bog! Fantek. Si v redu? Naj ti pomagam.
Hvala. Jaz …
Dovoliš?
Poglej, kako hitro raste.
Dante! Me vidiš?
Čakaj! Kaj se dogaja? Dante! Dante!
Žal mi je. –Miguel? –Miguel? –Miguel?
Tukaj si? Prav tukaj? In vidiš nas?
Naš Miguelček! –Vas poznam? –Tvoja družina smo.
Teta Rosita? –Ja.
Dedi Julio? –Zdravo!
Teta Victoria? –Ni videti prav mrtev.
Pa tudi živ ni ravno. –Mama Imelda bo vedela kaj narediti.
Mama Imelda ni mogla preko. Obtičala je na drugi strani!
Stric Oscar? Stric Felipe? –Živjo Miguel.
Občutek imam, da je to povezano s tabo.
Če mama Imelda ne more k nam … –Potem gremo mi k njej!
Pridi, Miguel. V redu je.
Dante? Dante! Dante, čakaj!
Z mano moraš ostati. Ne veš kje …
To niso sanje. Res obstajate. –Si mislil, da nas ni? –Kaj pa vem.
Mislil sem, da so to zgodbice, ki jih pripovedujejo odrasli.
Tako kot vitamini. –Vitamini so resnični.
Zdaj mislim, da bi lahko bili.
Ne spodobi se strmeti v … Sveta Marija!
So to alebrije? Ampak to so … –Resnične alebrije. Duhovna bitja.
Vodijo duše na njihovem potovanju. –Pazi kje stopaš. Povsod kakajo.
Dobrodošli nazaj v deželi mrtvih. Pripravite vse darove za pregled.
Dobrodošli. Imate kaj za prijavit? –Nekaj ocvrtkov od družine. –Kako lepo!
Če imate težave pri potovanju, se obrnite na oddelek družinskih snidenj.
Naslednja družina, prosim.
Vajini sliki sta na sinovem oltarju. Lepo se imejta. –Hvala.
Ne pozabite se vrniti do sončnega vzhoda. Uživajte. –Naslednji.
Vaša slika je na oltarju vašega zobarja. Lepo se imejte. –Hvala.
Naslednji?
To sem jaz, Frida Kahlo (slikarka). Je pregled res potreben?
Na toliko oltarjih sem, da vam bo to samo obremenilo tole stvarco.
Smola. Videti je, da nihče ni postavil vaše slike, Frida.
Lagal sem, da sem Frida.
Zelo mi je žal. –Brez slike na oltarju ne morete preko mostu.
Samo švignem čez. Še opazili ne boste.
Skoraj sem že … Samo še malo …
Pokonci. –Tudi prav. Komu mar? Trapasti cvetni most!
Ne vem kaj bi naredila, če nihče ne bi postavil moje slike. –Naslednji?
Pridi. Na vrsti smo. –Dobrodošli. Imate kaj za prijavit?
Pravzaprav imamo. –Zdravo.
Pozivamo Marto Gonzales Ramos, da se zglasi v sedmem nadstropju.
Pogrešam svoj nos.
ODDELEK DRUŽINSKIH SNIDENJ
Pomagaj nam, prijatelj. 12 oltarjev moramo obiskati.
Na dan mrtvih pa že ne bova obiskala družine tvoje bivše!
Rada bi govorila z odgovorno osebo!
Oprostite, gospa, ampak piše, da nihče ni postavil vaše slike.
Moja družina vedno postavi mojo sliko na oltar.
Ta škatla laže! –Mama Imelda?
O, moja družina! Ne pustijo me preko mostu.
Povejte njej in tej škatli, da je moja slika na oltarju.
No, nismo prišli do tja. –Kaj? –Naleteli smo na …
Miguel? –Mama Imelda.
Kaj se dogaja? –Ste vi družina Rivera?
Preklet si. –Kaj?
Na dan mrtvih se daruje mrtvim, ti pa si jim kradel!
Nisem ukradel kitare. –Kitaro? –Pripadala je mojemu prapradedu.
Želel bi, da jo imam. –O njem ne govorimo.
Za nas je mrtev. –Saj ste vsi mrtvi.
Čigav alebrije je to? –To je Dante.
Ni videti kot alebrije. –Videti je kot navaden pes.
Ali pa kot klobasa, ki jo je nekdo pustil v brivnici.
Karkoli že je, imam hudo alergijo.
Saj Dante nima dlak. –In jaz nimam nosu, pa vseeno kiham.
Ampak to ne pojasni, zakaj nisem mogla preko mostu.
Z oltarja si vzel mojo sliko? –Ni bilo namenoma!
Kako ga pošljemo nazaj? –Ker je to družinska zadeva,
za izničenje prekletstva potrebuješ družinski blagoslov.
Samo to? –Dobi družinski blagoslov in vse bi moralo biti spet normalno.
Dobiti ga moraš pred sončnim vzhodom. –Kaj se zgodi ob vzhodu? –Tvoja roka!
Miguel, ne izgubi zavesti zdaj. –Ne skrbi. Družina je tukaj.
Zdaj lahko dobiš blagoslov.
Žametnica, žametnica. Tukaj je! Oprostite, gospa.
Poglejte živega in izgovorite njegovo ime.
Miguel. –Odlično. Recite: 'Imaš moj blagoslov.'
Imaš moj blagoslov.
Imaš moj blagoslov, da odideš domov, postaviš mojo sliko nazaj na oltar
in nikoli več ne igraš glasbe. –Kaj? Tega ne more narediti!
Pravzaprav lahko doda katerikoli pogoj želi.
Prav. –Dajte cvetni list Miguelu.
Nič več okostnjakov!
Trg mariachi, prihajam.
Dve sekundi in že si prelomil besedo. –Ni pošteno. Moje življenje je.
Vi ste živeli vaša življenja. Dedi Julio, tebe prosim za blagoslov.
Teta Rosita? Oscar? Felipe? Teta Victoria?
Ne otežuj si stvari, sinko. Domov greš samo pod mojimi pogoji.
Res tako zelo sovražiš glasbo? –Ne bom dopustila, da postaneš kot on.
Kot on. Njegova družina.
Poslušaj mamo Imeldo. –Samo dobro ti želi. –Bodi razumen.
Oprostite, na stranišče moram.
Takoj se vrnem.
Bi mu morali povedati, da v deželi mrtvih ni stranišč?
IZHOD
Greva. –Imamo družino, ki išče živega dečka.
Če hočem biti glasbenik, morava najti prapradeda, da mi da blagoslov.
Počakaj, fant.
Našel sem ga! Oprostite, samo malo.
Oprostite.
Ne. Dante!
Motenje miru, pobeg policistu, ponarejena enojna obrv.
To je nezakonito? –Zelo. Začeti se moraš lepše vesti, prijatelj.
Me veseli, da mi praviš prijatelj, ker je za mano naporen dan mrtvih
in bi potreboval prijatelja. Prijatelji si pomagajo.
Poslušaj. Nocoj me spravi čez most, pa bom tvoj dolžnik.
Ti je všeč de la Cruz? Že dolgo se poznava.
Lahko ti priskrbim prvo vrsto na njegovi predstavi.
Lahko te spravim v zaodrje. Samo preko mostu me spusti!
Moral bi te zapreti do konca praznika, ampak moja izmena je skoraj pri koncu.
Rad bi obiskal svojo živo družino, zato te tokrat samo opozorim.
Mi lahko vsaj vrneš kostum? –Ne.
Kakšna prijaznost.
Res poznaš de la Cruza? –Koga to … Živ si!
Tako je. Rad bi se vrnil v deželo živih in potrebujem njegov blagoslov.
In potrebuješ prav njega? –On je moj prapraded. –Tvoj praprakaj?
Čakaj, čakaj …
Ne. Čakaj, čakaj …
Tako je! Vrnil se boš v deželo živih! –Mogoče to ni bila najboljša …
Fantek, lahko ti pomagam. Lahko pomagava drug drugemu.
Najpomembneje je, da mi ti lahko pomagaš. –Miguel!
Jaz sem Héctor. –Me veseli.
Počakaj me, fant!
Še ubil se bo. Potrebujem svojega duhovnega vodnika. Pepita.
Kje je cvetni list, ki ga je imel Miguel? –Tukaj. Pridna alebrija.
Pri miru bodi. Poglej gor, da vidim. Poglej gor.
Tako. Še malo.
Dobro. Končano.
Mrtev kot kamen.
Miguel, ta kraj temelji na spominih.
Če se te spominjajo, postavijo tvojo sliko, da lahko prečkaš most
in na dan mrtvih obiščeš žive. Razen, če si na mojem mestu.
Ne smeš preko mostu? –Nihče ne postavlja moje slike.
Ampak ti lahko to spremeniš! –To si ti? –Sem čeden, kaj?
Odpeljal me boš do prapradeda, če potem doma postavim tvojo sliko?
Tako je! Težava je, da je do de la Cruza težko priti,
jaz pa moram še nocoj preko mostu.
Imaš tukaj še koga, ki je bolj dostopen? –Ne.
Ne vleci me za nos, poba. Zagotovo imaš tukaj še koga.
Samo de la Cruza. Če mi ne moreš pomagati, ga bom pa sam našel.
Dobro, dobro! Odpeljal te bom do njega.
Ne bo pa lahko. Zelo je zaseden, veš.
Kaj počneš? –Hodim kot okostnjak, da ne izstopam.
Okostnjaki ne hodijo tako. –Ti tako hodiš. –Ne pa ne. Nehaj!
Spektakel sončnega vzhoda? Ni to super?
Vsako leto pripravi to butasto predstavo ob koncu dneva mrtvih.
In ti naju boš spravil notri! –Jaz … –Rekel si, da imaš vstopnice!
To je bila laž za katero se opravičujem.
Te bom že spravil do njega. –Kako? –Vem kje ima vajo.
Bolje zate, da imaš mojo obleko, Héctor. –Živjo, Ceci.
Zdravo.
Ceci, izgubil sem obleko. –Sem vedela!
Do sončnega vzhoda moram obleči 40 plesalk. In zaradi tebe
mi bo ob otvoritvi manjkala ena Frida! –Dante. Dante!
Ne bi smela biti tukaj.
Dante! Pridi sem!
Kako si prišel notri? –Sledil sem svojemu …
Mogočni mehiški goli pes! Vodnik tavajočih duš.
Čigavo dušo si mi pripeljal? –Mislim, da ni duhovni vodnik.
Alebrije lahko prevzamejo veliko oblik.
So skrivnostne in mogočne.
Ali pa je samo navaden pes. Pridi. Nekaj moraš pogledati.
Ti si občinstvo.
Tema. In iz teme se prikaže velikanska papaja.
Iz papaje prilezejo plesalke. In vse plesalke so jaz.
Pile bodo materino mleko iz kaktusa, ki je prav tako jaz.
Njeno mleko pa ni mleko, ampak solze.
Je preveč kričeče? –Mislim, da je ravno prav.
Lahko pa bi dodali nekaj glasbe. Nekako tako …
Potem pa …
In potem bi bilo vse v ognju? Tako je! Povsod ogenj!
Navdihnil si me. Imaš umetniško dušo.
Plesalke odidejo, glasba pojenja, luči se ugasnejo
in na oder se dvigne Ernesto de la Cruz!
Odpoje nekaj pesmi, sonce vzide in vsi ploskajo.
Kje je resnični de la Cruz? –Ernesto ne vadi!
Preveč je zaposlen z zabavo na vrhu svojega stolpa.
Fant, ne moreš kar tako oditi od mene. Ne nadleguj slavnih.
Rekel si, da bo moj prapraded tukaj! V resnici pa je drugje priredil zabavo.
Kdo se ne udeleži lastne vaje?
Zakaj te ni povabil, če sta prijatelja?
Tvoj prapraded je. Zakaj ni povabil tebe?
Gustavo! Veš kaj o tej zabavi? –Vsi si želijo nanjo!
Ampak, če nisi na seznamu, ne boš prišel notri, klobasa.
Poglejte, klobasa je! –Zelo smešno.
Klobasa? –Slaven je!
Vprašaj ga, kako je umrl. –Nočem govoriti o tem.
Zadavil se je s klobaso!
Nisem se zadavil, ampak zastrupil s hrano, kar je velika razlika.
Zato ne maram glasbenikov. Gruča domišljavih tepcev.
Jaz sem glasbenik! –Res?
Če res hočeš k Ernestu, je na De la Cruzovem trgu glasbeno tekmovanje.
Zmagovalec bo igral na njegovi zabavi.
Ne, fant. Nor si, če misliš … –Potrebujem njegov blagoslov!
Veš, kje bi dobil kitaro? –Poznam nekoga.
Si ga našla, Pepita?
Stopinja! –Riverin čevelj. –Velikost 40! –In pol. –Nagib stopal. –Miguel je.
Zakaj hočeš postati glasbenik? –Moj prapraded je bil glasbenik!
Kdo bi si želel nastopati kot opica pred tujci? Ne hvala. Fuj!
Kaj pa ti veš? Kako daleč še?
Kmalu bova tam.
Podvizaj se. Pridi.
Bratranec Héctor! –Živjo, družba! –Héctor! –Živjo, stric, kaj dogaja?
Je to tvoja družina? –Na nek način je.
Noben nima slike na oltarju. Nimamo družine. Skoraj pozabljeni.
Zato se kličemo bratranec, stric, ali karkoli drugega.
Héctor! –Teta Chelo!
Najlepša hvala! –Nekaj ga prihranite zame!
Je Chicharrón tukaj? –V hišici je. Ne vem, če si želi obiskov.
Kdo si ne bi želel mojega obiska?
Dober večer, Chicharrón! –Nočem gledati tvojega ksihta.
Daj no, dan mrtvih je. Prinesel sem ti darilce. –Odidi.
Saj bi odšel, ampak z Miguelom sva si prišla sposodit kitaro.
Mojo kitaro? –Ja. –Mojo cenjeno ljubo kitaro?
Obljubim, da jo vrneva. –Tako kot si mi vrnil kombi?
Ali pa moj hladilnik? –Veš … –Pa prtičke, laso, mojo stegnenico?
To je drugače. –Kje je moja stegnenica ti …
Si v redu, prijatelj? –Izginjam, Héctor. Čutim to.
Tudi, če bi želel, je ne morem več igrati.
Zaigraj mi nekaj. –Saj veš, da ne igram več.
Kitara je za fanta. –Če jo hočeš, si jo moraš zaslužiti.
Dobro. Samo zate, prijatelj.
Imaš kakšno željo? –Saj veš katera mi je najljubša.
Vsi poznajo Juanito.
Različnih barv so njene oči.
Ima štrleče zobe in majhno brado.
In nje … njeni prsti se vlečejo po tleh.
To ni besedilo. –Otroka imava tukaj.
Njeni lasje so kot trnje.
Stoji z nogami na O.
In, če tako grd ne bi bil,
bi mogoče priložnost dobil.
Obuja spomine.
Hvala.
Kaj se je zgodilo? –Pozabljen je bil.
Ko se te v svetu živih nihče več ne spominja, izgineš s tega sveta.
Temu pravimo dokončna smrt. –Kam je odšel? –Nihče ne ve.
Jaz sem ga spoznal. Doma bi se ga lahko spominjal!
Ne gre tako.
Spominjati se nas morajo tisti, ki so nas poznali v življenju.
Pripovedovati morajo naše zgodbe.
Ampak nikogar več ni, ki bi pripovedoval Cheechove zgodbe.
Nekoč se to zgodi vsem. Pridi. Zmagati moraš na tekmovanju.
Rekel si, da sovražiš glasbenike, ne pa, da si bil tudi sam glasbenik.
Tvojega prapradeda sem poznal, ker sva igrala skupaj.
Naučil sem ga vse kar zna. –Pa kaj še! Igral si z de la Cruzom,
največjim glasbenikom vseh časov? –Res si smešen.
Mogoče je imel najboljše obrvi. Glasba pa ni tako dobra.
Ne veš, kaj govoriš.
Dobrodošel na De la Cruzovem trgu!
Čas za predstavo, fant!
Želite majice, figure!
Dobrodošli vsi!
Ste pripravljeni na glasbo?
To je bitka glasbenikov.
Zmagovalec bo nocoj igral za mojstra de la Cruza osebno na njegovi zabavi!
To je najina vstopnica, fant.
Naj se tekmovanje začne!
Kakšen je načrt? Kaj boš igral? –Vsekakor Spominjaj se me.
Samo te ne! –Ta je najbolj priljubljena! –Preveč priljubljena.
Spominjaj se me, čeprav oditi moram stran.
Spominjaj … –In ne joči za menoj.
Kaj pa Mešaš mi glavo? –No, to pa je pesem!
De la Cruzek? Pripravi se. Los Chachalacos, na vrsti ste.
Los Chachalacos!
Si vedno živčen pred nastopom? –Ne vem. Nikoli še nisem nastopal.
Kaj? Rekel si, da si glasbenik! –Saj sem! Mislim, bom. Ko zmagam.
To je tvoj načrt? Moraš zmagati, Miguel.
Tvoje življenje je odvisno od tega in še nikoli nisi nastopal!
Jaz grem gor. –Ne greš! Sam moram to narediti. –Zakaj?
Kako bom glasbenik, če na odru ne morem odigrati ene pesmi?
Zakaj je to pomembno? –Ker nočem samo njegovega blagoslova.
Dokazati moram, da sem ga vreden.
Tako ljubko mišljenje ob zelo nepravem času!
Dobro! Če hočeš nastopiti, potem pač moraš nastopiti!
Najprej se moraš sprostiti. Pomiriti živce.
Naj slišim tvoj najboljši vrisk. –Najboljši vrisk? –Vriskni na ves glas.
Kako dober občutek. Zdaj pa ti.
Daj no, fant.
De la Cruzek, na vrsti si! –Miguel, poglej me.
Zmoreš. Pritegni njihovo pozornost in ne popuščaj.
Héctor … –Prepričaj jih. Vem, da zmoreš. –De la Cruzek!
Dajmo!
Kaj počne? Zakaj ne igra? –Pripeljite nazaj pojoče pse!
To je dobro! Dajmo!
Kakšne barve je nebo, ljubezen moja, ljubezen moja?
Rdeče je, mi praviš, ljubezen moja, ljubezen moja.
Kam naj odložim čevlje ljubezen moja, ljubezen moja?
Praviš mi: 'Natakni si jih na glavo!' Ljubezen moja, ljubezen moja.
Mešaš mi glavo tako čisto malo.
Pustiš me da ugibam ti pritrjujem in kimam.
Kot blagoslov to sprejemam, ker malo mešaš mi glavo.
Ne! Ne! Ne!
Ni slabo za mrtveca. –Tudi ti nisi slab.
Blizu je! Najdi ga!
Res je malce noro kako mešaš mi glavo.
Prav nič te ne razumem, vse ti dovoljujem.
Do konca sem raztresen, ker malo mešaš mi glavo.
Zmaga bo, Miguelček!
Živega otroka iščeva. 12 let ima. –Sta videla živega fantka?
Ker malo mešaš mi glavo.
Dobro ti je šlo! Ponosen sem nate.
To je to!
Še, še, še!
Kam greš? –Oditi morava! –Si nor? Zmagala bova.
Dame in gospodje. Imam nujno obvestilo.
Išče se živ fantek, ki sliši na ime Miguel.
Zgodaj zvečer je pobegnil družini.
Radi bi ga poslali nazaj v deželo živih. –Samo malo.
Rekel si, da te samo de la Cruz lahko pošlje domov.
Imam še ostale sorodnike, ampak … –Že prej bi lahko odnesel mojo sliko?
Oni sovražijo glasbo! Potrebujem glasbenikov blagoslov.
Lagal si mi! –Pravi se oglaša. –Poglej me, Miguel. Pozabljen sem.
Ne vem niti, če bom zdržal čez noč. Ne bom zapravil edine priložnosti,
ker bi ti rad živel neumno glasbeno življenje.
Ni neumno! –K tvoji družini te peljem. –Izpusti me! –Kasneje mi boš hvaležen.
Nočeš mi pomagati. Samo zase bi rad poskrbel!
Obdrži svojo bedasto sliko. Ne hodi mi blizu! –Ne!
Kje si, fant?
Fant! Žal mi je! Vrni se!
Tiho, Dante!
Nehaj, Dante. Ne more mi pomagati.
Nehaj, Dante! Nehaj! Pusti me!
Nisi duhovni vodnik, ampak samo neumen pes!
Poberi se! –On je. –Tisti živ fantek.
Slišal sem zanj. –Živ je!
Konec neumnosti, Miguel! Imaš moj blagoslov in odhajaš domov.
Nočem tvojega blagoslova! –Miguel, čakaj!
Vrni se!
Miguel!
Skušam ti rešiti življenje! –Uničuješ mi življenje! –Kaj?
Samo glasba me osrečuje. In ti mi jo hočeš vzeti.
Nikoli ne boš razumela.
Četudi življenja me stane, Llorona, ljubil večno te bom.
Mislil sem, da sovražiš glasbo. –Rada jo imam!
Spomnim se občutka, ko je mož igral jaz pa sem pela
in ostalo ni bilo pomembno. Ko pa sva dobila Coco,
je bila ona pomembnejša od glasbe.
Želela sem se ustaliti, on pa je hotel igrati za svet.
Oba sva se nečemu odrekla, da sva dosegla, kar sva želela.
Zdaj se moraš tudi ti odločiti. –Ampak nočem izbirati strani!
Zakaj me ne moreš podpreti? Družina naj bi te podpirala.
Ampak ti me nikoli ne boš.
IZKORISTI SVOJ TRENUTEK
Lepo se imejta. –Kako razburljivo!
EI Santo (rokoborec)! Vaš velik oboževalec sem.
Bi lahko?
Hvala, gospod.
Vabilo? –Je že dobro. Sem Ernestov prapravnuk.
Oprostite. –Poglejte, zmešana glava je!
Nocoj si zažigal! –Vi tudi!
Med nami glasbeniki, bi vas prosil za uslugo.
O, zmagovalci. Čestitam, fantje.
Hvala vam!
Uživaj na zabavi, mali glasbenik! –Hvala!
Poglej, Ernesto je!
De la Cruz!
G. de la Cruz!
Oprostite. G. de la Cruz! G. de la …
Pravi trenutek ti ne sme uiti. Izkoristiti ga moraš.
Blizu sva, Dante.
G. de la Cruz! G. de la …
Kaj naj narediva? Brezupno je.
Verjemite, sestra. –Oče, ne bo poslušal.
Prisluhnil bo glasbi!
Dame in gospodje, dober dan in dober večer,
gospodične in gospodje.
Da nocoj sem tukaj z vami me veseli in radosti,
ker glasba je moj jezik in svet družina moja.
Ker glasba je moj jezik in svet družina moja.
Ker glasba je moj jezik …
Si v redu, otrok?
Ti si! Ti si tisti fant!
Tisti, ki je prišel iz dežele živih. –Veš zame?
Vsi govorijo o tebi. Zakaj si tukaj?
Miguel sem. Vaš prapravnuk.
Imam prapravnuka? –Potrebujem vaš blagoslov,
da bi se vrnil domov in bil glasbenik, tako kot vi.
Preostala družina me noče poslušati.
Zato sem upal, da me boste vi.
Fant moj, s takim talentom, te z veseljem poslušam.
Prapravnuka imam!
Poglejte, Frida je! –Tako je, jaz sem Frida Kahlo.
V čast mi je, gospa. –Hvala.
Negrete, Infante (igralca)! Že poznata mojega prapravnuka?
Moj prapravnuk. Živ je in je glasbenik!
Tukaj je lična jamica, tukaj pa je ni. –Ni je!
Na najino prijateljstvo. –Zate bi gore premikal, prijatelj.
Strup! –Veš, vse akrobacije sem izvedel sam.
Čeprav posloviti moram se. Spominjaj se me.
Vse te stvari so od mojih oboževalcev iz dežele živih.
Toliko daril mi puščajo, da ne vem kam z njimi!
Kaj je narobe? Si zaradi vsega tega utrujen?
Ne, vse je v redu! –Ampak? –Samo …
Celo življenje sem se zgledoval po tebi. Tebi je resnično uspelo!
Si kdaj obžaloval, da si dal glasbi prednost pred vsem ostalim?
Težko je bilo zapustiti domače mesto
in oditi na svoje. –In zapustiti družino?
Ja. Ampak ničesar ne bi spremenil.
Ne moreš se odreči nečemu, kar ti je namenjeno.
In tebi, moj prapravnuk, je namenjeno postati glasbenik!
Midva sva umetnika, Miguel. Ne moreva pripadati eni družini.
Svet je najina družina.
Ognjemet se je začel!
Kmalu se bo zabava preselila na moj Spektakel sončnega vzhoda.
Moraš priti na predstavo! Moj častni gost boš!
Resno? –Seveda, fant moj.
Ne morem. Do sončnega vzhoda se moram vrniti domov.
Tako je! Domov te moram spraviti.
V čast mi je bilo.
Žal mi je, da odhajaš, Miguel. Upam, da kmalu umreš.
Saj veš, kaj mislim.
Miguel. Imaš moj blagoslov … –Imela sva dogovor, fant.
Kdo si ti? Kaj to pomeni? Frida! Mislil sem, da te ne bo.
Obljubil si mi, da boš odnesel mojo sliko, Miguel. –Ga poznaš?
Nocoj sem ga srečal. Rekel je, da te pozna.
Héctor? –Prosim te, Miguel. Postavi mojo sliko.
Prijatelj, pozabljen si bil.
Po čigavi krivdi? –Héctor, prosim. –Moje pesmi si ukradel.
Zaradi njih si postal slaven. –Kaj? –Pozabljen sem bil,
ker tega nisi nikomur povedal! –De la Cruz jih je sam napisal.
Mu boš povedal ti ali jaz? –Nisem si mislil prilastiti zaslug.
Bila sva dobra ekipa, ampak umrl si, jaz pa sem pel tvoje pesmi,
ker sem želel ohranit del tebe. –Kako velikodušno!
Res sta igrala skupaj. –Nočem se prerekati o tem.
Želim samo, da ravnaš prav. Miguel lahko postavi mojo sliko,
jaz pa bom lahko prečkal most in videl mojo deklico.
Ernesto. Se spomniš noči, ko sem odšel? –Že davno je tega.
Pila sva in rekel si, da bi zame gore premikal.
Zdaj te prosim. –Gore premikal?
Kot v filmu? –Kaj? –To je zdravica Don Hidalga.
V de la Cruzovem filmu, Na poti domov. –Govorim o svojem resničnem življenju.
V filmu je. Poglej! –Temu morava nazdraviti.
Na najino prijateljstvo! Zate bi gore premikal, prijatelj.
V filmu, Don Hidalgo zastrupi pijačo. –Na zdravje! –Strup!
Tisto noč, Ernesto, ko sem odšel, sva bila že mesece na nastopih.
Dajalo me je domotožje, zato sem spakiral pesmi.
Tako blizu sanj boš odnehal? –Tvoje sanje so bile. Znašel se boš.
Tega ne zmorem brez tvojih pesmi. –Domov odhajam, Ernesto.
Lahko me sovražiš, ampak odločil sem se.
Ne bi te mogel sovražiti. Če že moraš oditi, vsaj nazdraviva.
Na najino prijateljstvo. Zate bi gore premikal, prijatelj.
Na zdravje!
Pospremil si me do postaje. Trebuh me je bolel.
Mislil sem, da sem kaj takšnega pojedel. –Mogoče je kriva klobasa.
Ali kaj takšnega popil.
Zbudil sem se mrtev.
Zastrupil si me. –Filme mešaš z resničnostjo.
Ves čas sem mislil, da sem imel samo smolo.
Nisem si mislil, da bi me ti lahko …
Kako si lahko naredil to? –Héctor! –Varnostniki!
Vse si mi vzel! Ti podgana!
Poskrbite zanj. Ne počuti se dobro.
Samo domov sem želel. Ne! Ne!
Se opravičujem. Kje sva ostala?
Dajal si mi blagoslov. –Tako je.
Miguel, ugled mi veliko pomeni.
Ne bi rad, da misliš … –Da si umoril Héctorja zaradi pesmi?
Saj ne misliš tako, kaj?
Seveda ne. Vsi vedo, da si dober.
Dedi Ernesto, moj blagoslov?
Varnostniki? Poskrbite zanj. Še nekaj časa bo ostal tukaj.
Kaj? Tvoja družina sem! –Héctor pa je bil moj najboljši prijatelj.
Uspeh ne pride sam od sebe, Miguel.
Pripravljen moraš biti narediti karkoli, da izkoristiš trenutek.
Vem, da razumeš. –Ne! Ne!
Izpustita me! Ne!
Pomagajte! Me kdo sliši?
Domov hočem.
Héctor? –Otrok? –Héctor!
Prav si imel. Moral bi se vrniti k svoji družini.
Govorili so mi, naj ne bom kot de la Cruz, ampak jih nisem poslušal.
Rekel sem jim, da mi je vseeno, če me ni na neumnem oltarju.
V redu je, fant. V redu je. –Rekel sem jim, da mi je vseeno.
Héctor! Héctor?
Pozablja me. –Kdo?
Moja hči.
Zaradi nje si želel preko mostu.
Želel sem jo spet videti.
Ne bi smel oditi iz Sv. Cecilije. Želim si, da bi se lahko opravičil.
Želel sem ji povedati, da je ati skušal priti domov.
Da jo je imel zelo rad.
Moja Coco.
Coco?
Kje si dobil to?
To je moja mama Coco. In to je moja mama Imelda.
Si to ti?
Sva družina?
Upal sem, da bi jo spet videl, da me pogreša
in postavlja mojo sliko. Ampak je ni.
In veš kaj je najhuje?
Četudi je nikoli več ne bi videl v svetu živih, sem upal, da bi jo tukaj.
Dal bi ji največji objem.
Ampak ona je zadnja, ki se me spominja.
Ko premine v svetu živih … –Boš izginil s tega sveta.
Ne boš je več videl. –Nikoli več.
Veš, nekoč sem ji napisal pesem. Vsak večer sva jo hkrati prepevala.
Ne glede na to, kako daleč narazen sva bila.
Vse bi dal, da bi ji jo lahko še zadnjič zapel.
Spominjaj se me, čeprav posloviti moram se.
Spominjaj se me in ne joči za menoj.
Čeprav sem daleč stran od tebe v srcu zmeraj nosim te.
To skrivno pesem pojem tebi vsak večer, ko nisi ob meni.
Spominjaj se me, čeprav oditi moram stran.
Spominjaj se me vsakokrat, ko otožna melodija zaigra.
Vedi, da sem s teboj kakor sem le lahko.
Dokler v objemu mojem spet ne boš,
spominjaj se me.
Ukradel ti je kitaro in pesmi.
Svet bi se moral spominjati tebe in ne de la Cruza!
Te pesmi nisem napisal za svet. Napisal sem jo za Coco.
Verjetno si razočaran nad mano.
Se hecaš? Še malo prej sem mislil, da sem v sorodstvu z morilcem.
Ti si nekaj čisto drugega.
Celo življenje sem čutil, da sem drugačen, ampak nisem vedel zakaj.
Zdaj vem, da imam to po tebi!
Ponosen sem, da sva družina! Ponosen sem, da sem njegova družina!
Ponosen sem, da sem njegova družina!
Dante?
Dante!
Dante je!
Imelda! –Héctor. –Dobro si videti.
Dante! Ves čas si vedel, da je on moj prapraded!
Res si duhovni vodnik. Kdo je duhovni vodnik? Ti si!
Dante!
Tam so! –Miguelček! Vse je v redu z njim.
Hvala bogu!
Tako me je skrbelo! Hvala bogu, da smo te našli pravočasno.
Ti pa … Kolikokrat te moram še zavrniti? –Imelda.
Nič nočem imeti s tabo! Ne v življenju ne v smrti!
Desetletja sem varovala družino pred tvojimi napakami.
Pet minut je s tabo, pa ga moram že reševati!
Ni on kriv. Jaz sem kriv, da sva se znašla tam.
Skušal me je spraviti domov, jaz pa ga nisem poslušal.
Ampak imel je prav. Nič ni pomembnejše od družine.
Pripravljen sem sprejeti tvoj blagoslov in pogoje.
Najprej pa moram najti de la Cruza in dobiti Héctorjevo sliko.
Kaj? –Da bo lahko spet videl Coco. Héctor bi moral biti na našem oltarju.
Del naše družine je. –Zapustil nas je!
Skušal se je vrniti k tebi in Coco, ampak ga je de la Cruz umoril!
Res je, Imelda. –Pa kaj potem?
Pustil si me samo z otrokom in zdaj naj bi ti odpustila?
Imelda, jaz …
Héctor!
Zmanjkuje mi časa. Coco. –Pozablja te.
Ni mu treba odpustiti. Ampak, pozabiti ga ne bi smeli.
Želela sem te pozabiti. Želela sem, da te Coco pozabi …
Jaz sem kriv, ne ti.
Žal mi je, Imelda.
Miguel.
Če ti pomagamo dobiti sliko, se boš vrnil domov. In nobene glasbe več?
Družina je na prvem mestu.
Ne morem ti odpustiti.
Ti bom pa pomagala.
Torej, kako bomo prišli do de la Cruza? –Mogoče vem kako.
SPEKTAKEL SONČNEGA VZHODA
Srečno, fant. –Hvala, Frida.
Naj ti pomagam … –Ne dotikaj se me!
Je jasno, kaj moramo narediti? –Najti sliko. –Jo dati Miguelu.
In ga poslati domov. –Imate cvetne liste?
Zdaj moramo samo najti de la Cruza. –Želite?
Te poznam?
To je za umor ljubezni mojega življenja! –Koga? –Mene misli!
Ljubezen tvojega življenja? –Ne vem. Še vedno sem jezna.
Héctor! Kako si …
In to, ker si skušal ubiti mojega vnuka! –Vnuka? –Mene misli!
Ti! Si v sorodstvu s Héctorjem? –Slika!
Za njim!
Varnostniki, pomagajte!
Si rekla: 'Ljubezen tvojega življenja?' –Ne vem, kaj sem rekla. –Tako sem slišal.
Na mesto, gospod. Nastopite čez 30 sekund.
Miguel, imam jo!
Dajmo, pohitite!
Dame in gospodje!
Eden in edini, Ernesto de la Cruz!
Spravite jo z odra.
Poj! Poj!
Objokana Llorona,
Llorona odeta v modrino.
Objokana Llorona,
Llorona odeta v modrino.
Četudi življenja me stane, Llorona, ljubil večno te bom.
Ljubil večno te bom.
Povzpel sem se na najvišji bor, objokana Llorona, da uzrl bi te.
A drevo je bilo občutljivo, Llorona,
ko videlo me je jokati, je zajokalo še samo.
Objokana Llorona, Llorona, Llorona odeta v modrino.
Četudi življenja me stane, Llorona, ljubil večno te bom.
Ljubil večno te bom.
Pozabila sem, kakšen je občutek. –Še vedno obvladaš.
Miguel, imaš moj blagoslov, da odideš domov,
postaviš najini sliki in da nikoli …
Nikoli več ne igram glasbe.
Da nikoli ne pozabiš, kako te ima družina rada.
Domov odhajaš.
Nikamor ne greš.
Imelda! –Ne hodite mi blizu!
Nihče naj ne hodi blizu. Niti koraka več.
Dante!
Ernesto, nehaj!
Pusti fanta. –Preveč sem garal, Héctor.
Preveč, da bi mi vse uničil. –Živ otrok je, Ernesto.
Grožnja je!
Misliš, da mu bom dovolil oditi s tvojo sliko nazaj v deželo živih?
Da bo ohranil spomin nate? Ne bom. –Strahopetec!
Sem Ernesto de la Cruz. Največji glasbenik vseh časov!
Héctor je pravi glasbenik. Umoril si ga in mu ukradel pesmi!
Umoril?
Naredim, kar je treba, da izkoristim trenutek.
Karkoli je treba.
Ne!
Miguel! –Miguel!
Oprosti, prijatelj stari, ampak predstava mora naprej.
Prosim, družina.
Morilec! –Dol z odra! –Orkester, ena, dva, tri …
Spominjaj se me, čeprav …
Poglejte!
Pridna muca.
Spusti me! Prosim! Rotim te! Nehaj!
O, ne!
Kaj sem zamudil? –Priden, Dante! –Miguel!
Héctor! Izgubil sem sliko! –V redu je, sinko. V redu …
Héctor! Héctor?
Coco. –Ne! Še vedno lahko najdemo sliko.
Miguel, sonce vzhaja. –Ne morem te zapustiti.
Obljubil sem, da bom postavil tvojo sliko, da boš videl Coco.
Obema je zmanjkalo časa, sinko. –Ne! Ne sme te pozabiti!
Želel sem samo, da bi vedela, da sem jo imel rad. –Héctor!
Imaš najin blagoslov, Miguel. –Brez pogojev.
Ne! Dedi Héctor, prosim!
Ne! –Pojdi domov.
Obljubim, da ne bom dovolil, da te Coco pozabi!
Tam je!
Miguel! Čakaj!
Kje si bil?
K mami Coco moram, prosim! –Kaj boš s to stvarjo? Daj mi jo!
Miguel, čakaj! Miguel! Miguel!
Mama Coco? Me slišiš? Jaz sem, Miguel.
Videl sem tvojega atija. Se spomniš atija?
Prosim! Če ga pozabiš, bo za vedno izginil.
Miguel, odpri vrata!
Poglej. To je bila njegova kitara, kajne? Igral ti je nanjo.
Vidiš, to je on!
Ati! Se spomniš atija?
Miguel! –Mama Coco, prosim! Ne pozabi ga.
Kaj počneš ubogi revi? Je že dobro. –Kaj te je pičilo?
Mislil sem, da sem te izgubil. –Žal mi je, oči.
Pomembno je, da smo zdaj skupaj.
Nismo vsi. –V redu je, mamica.
Miguel, opraviči se mami Coco.
Mama Coco?
No? Opraviči se!
Mama Coco? Tvoj ati je želel, da ti zaigram to.
Mama, počakaj! –Spominjaj se me,
čeprav posloviti moram se.
Spominjaj se me in ne joči za menoj.
Čeprav sem daleč stran od tebe v srcu zmeraj nosim te.
To skrivno pesem pojem tebi vsak večer, ko nisi ob meni.
Spominjaj se me, čeprav oditi moram stran.
Spominjaj se me vsakokrat, ko otožna melodija zaigra.
Vedi, da sem s teboj kakor sem le lahko.
Dokler v objemu mojem spet ne boš,
spominjaj se me.
Elena? Hči moja, kaj je narobe?
Nič, mama. Nič ni narobe.
Ati mi je pel to pesem.
Rad te je imel, mama Coco. Ati te je imel zelo rad.
Njegova pisma hranim. Pesmi, ki mi jih je pisal.
In …
Ati je bil glasbenik.
Ko sem bila majhna, sta z mamo pela čudovite pesmi.
LETO DNI KASNEJE
SPOMINJAJTE SE ME POZABLJEN
In tukaj je eden največjih zakladov Sv. Cecilije.
Dom cenjenega pisca pesmi, Héctorja Rivere.
Pisma, ki jih je Héctor pisal svoji hčeri Coco,
poleg pesmi Spominjaj se me, vsebujejo tudi ostale priljubljene pesmi.
To je tvoj dedi Julio. In to je teta Rosita.
Pa tvoja teta Victoria. Ta dva pa sta Oscar in Felipe.
To niso samo stare slike, oni so naša družina.
Zanašajo se na nas, da se jih bomo spominjali.
Naslednji. –Recite, da sem nor ali bedak.
Lepo se imej, Héctor.
A mislim, da sinoči sem sanjal o vas.
Ati! –Coco! –Moje besede so pesem postale,
katero vsi ste poznali in zapeli skupaj smo.
Na melodijo zaigrano na strune naših duš
in ritem, ki nam segel je vse do kosti.
Naša ljubezen bo večno živela
v vsakem utripu mojega ponosnega srca.
Naša ljubezen bo večno živela
v vsakem utripu mojega ponosnega srca.
Moja družina prisluhnite mi,
zapojmo zdaj skupaj naj slišijo vsi,
da naša ljubezen bo večno živela
v vsakem utripu mojega ponosnega srca.
Moja družina prisluhnite mi,
zapojmo zdaj skupaj naj slišijo vsi,
da naša ljubezen bo večno živela
v vsakem utripu mojega ponosnega srca.
KONEC
Spominjaj se me, čeprav posloviti moram se.
Spominjaj se me in ne joči za menoj.
Čeprav sem daleč stran od tebe v srcu zmeraj nosim te.
To skrivno pesem pojem tebi vsak večer, ko nisi ob meni.
Spominjaj se me, čeprav oditi moram stran.
Spominjaj se me vsakokrat, ko otožna melodija zaigra.
Vedi, da sem s teboj kakor sem le lahko.
Dokler v objemu mojem spet ne boš,
spominjaj se me. –Naj pesem najina se nikoli ne konča,
samo z ljubeznijo tvojo bom obstajala. –Spominjaj se me.
Naj pesem najina se nikoli ne konča, samo z ljubeznijo tvojo bom obstajala.
Spominjaj se me, če v spominu tvojem še živim.
Spominjaj se me, in dala ti svoje sanje bom.
Nosila te v srcu bom in vedno spremljala.
V pesmi najini za vedno bova ostala združena.
Spominjaj se me, če počutiš se osamljeno.
Spominjaj se me, naj moja pesem objame te.
Tudi ko boš daleč stan, nikoli ne pozabi,
da vedno te bom spremljala. Spominjaj se me.
Če zapreš oči in dovoliš glasbi da igra,
za vedno bom ob tebi in večna bo ljubezen najina.
Če zapreš oči in dovoliš glasbi da igra,
za vedno bom ob tebi in večna bo ljubezen najina.
Če zapreš oči in dovoliš glasbi da igra,
za vedno bom ob tebi in večna bo ljubezen najina.
Spominjaj se me, ker kmalu bom odšel.
Spominjaj se me, in naj ljubezen najina živi naprej.
Vedi, da sem s teboj kakor sem le lahko.
Dokler v objemu mojem spet ne boš, spominjaj se me.
Naj pesem najina se nikoli ne konča samo z ljubeznijo tvojo bom obstajala.
Naj pesem najina se nikoli ne konča
samo z ljubeznijo tvojo bom obstajala. –Spominjaj se me.
MEHIŠKI DAN MRTVIH JE TRADICIJA, KATERE KORENINE SEGAJO V ČAS STAROSELCEV.
POSVEČENO VSEM PREDNIKOM, KI SO NAS PODPIRALI IN NAVDIHOVALI.
Prevedel Frozen Fractal
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija