ДЖУМАНДЖИ
Ей, сине! - Какво?
Намерих нещо. Трябва да го видиш.
"Джуманджи".
Настолна игра? Кой играе с такива?
субтитри от YavkA.net
Д Ж У М А Н Д Ж И: ДОБРЕ ДОШЛИ В ДЖУНГЛАТА
Парирай. Парирай. Отскок. Бам!
Ъперкът! В главата. Мъртъв си.
Удар. Контраудар. В главата. Бум!
Фриз: Готов ли си?
Готов съм.
Губиш.
При Къщата на ужасите след 20 минути.
"... Бенджамин Франклин. И това чувство на национално превъзходство
подпалило лумналия пожар на експанзията на запад."
Спенсър? Скъпи? - Мамо, разбрахме се за чукането.
Закъснявам. След училище отиди при баща си.
Не забравяй автоинжектора. Светът е опасно място.
Пази се от всичко, обичам те повече от живота си. До неделя.
Антибактериален гел
Чао, мамо. - Хапни нещо.
Не мога, имам среща със Спенсър.
Спенсър Гилпин ли? - Помага ми да си повиша успеха.
Радвам се да го чуя. Малкият Спенсър Гилпин...
И ще си оправиш успеха? - Да.
Не искам да те изхвърлят от отбора. - Няма да ме изхвърлят.
Всичко ще е наред. Ясно?
Това е сладко.
Да.
Бетани Уокър: Сега ставам. #Безфилтър #ОбичамЖивотаСи.
Здрасти, Фриз.
Защо си с яке за дъжд? - В смисъл?
В смисъл, че не вали. - Но може да завали.
Човек не знае какво го чака.
Какво ти става? - Може ли да побързаме?
От тази къща ме побиват тръпки.
Заповядай.
Провери ли текста? - Да, проверих. И му добавих...
... начало и...край, и...
... и нещо по средата. - Можех и сам ако имах време.
Нищо работа. Човече, мислех си,
беше ми много приятно да ти пиша домашните.
Какво ще правиш този уикенд? - Този уикенд, да...
Здрасти, Фриз. - Здрасти.
Да те закарам ли? - Отивам с нея.
То така и за мен е по-добре, предвид програмата ми, така че...
До скоро, Фризер.
Извинявай. Извинявай.
Как е, маце?
Все едно. Сякаш не съм най-добрият ти приятел, откакто се помниш.
Хубаво. - Какво каза?
Нищо, сър.
Този тип е суперстранен.
Горкият човек. Толкова е ужасно това, което им се случи.
Говорех за момчето.
Какво правиш тук? - Говорех с приятеля си.
Трябва да внимаваш къде се мотаеш. - Да, г-н Врийк.
Този свят поглъща момчета като теб.
ГИМНАЗИЯ БРАНТФОРД
Постнах го преди два часа, а той нито коментира, нито лайква.
Ти видя селфито. - Много е яко.
Не знам какъв му е проблемът. - А аз не поствам постоянно...
Но то е сладко... - Зад теб има някой.
Привет. - Привет.
Бетани, говориш по време на теста. - Да, но аз вече свърших.
Добре. А забеляза ли, че някои други не са?
Е, и? - Извинявай, ще поясня.
Нали осъзнаваш, че на света има и други хора?
В момента имам личен проблем и...
... и на мен също не ми харесва.
Но преживявам криза и Лусинда,
тя ме подкрепя като жена и очаквам същото и от вас.
Затвори телефона. - 2 минути, и край.
И си наказана след часовете.
Движете ръцете, по-енергично!
Бетани, закъсня. - Съжалявам.
Чух, че е скъсала с онзи футболист.
Това е шансът ти, Фъсфелд.
Сега ще тренираме хващане и подаване.
Разделете се по двама и вземете топка. Живо!
Марта, не можеш да играеш сама. Намери си партньор.
Побързай. - Не, така съм си добре.
Добре.
Трябва да участваш както всички останали.
В противен случай защо си тук? - Такова е изискването.
Физическото няма да ме вкара в Принстън
и не разбирам това да топка в обръч и да викаш:
"Тъчдаун, 5 точки!". - Това не беше много смислено,
но преди всичко, физическата активност е полезна,
да си с други хора, също е полезно.
И ако се опиташ, може дори да се позабавляваш.
Затова ли сме тук? Да се забавляваме?
Това е училище. Тук сме, за да учим наистина важни неща.
Животът е кратък и аз не искам да го хабя,
ставайки примерно учителка по физическо.
Това прозвуча зле. - Да, така е.
И си наказана.
Това беше брутално.
Жестоко. - Спенсър Гилпин?
Седни, Спенсър.
Г-це Матърс? - "И това чувство
на национално превъзходство подпалило лумналия пожар
на експанзията на запад." Звучи ли ви познато, г-н Гилпин?
Не. - Това е последното изречение
от доклада на Антъни за експанзията на запад
и най-случайно също е последното изречение
от вашето съчинение за експанзията на запад от миналата година.
Това е интересно. - Нима?
Да. Какъв е шансът за такова съвпадение?
Минимален. Използвали сте същия израз
"лумналия пожар" в работите си за Бостънското чаено парти,
Битката при Гетисбърг и движението за избирателни права на жените.
Тук е ужасно горещо.
Антъни, знам колко искаш да вземеш моя предмет, но така няма да стане.
Няма да търпя измами. - Измами ли? Не съм мамил.
Вината е моя. Аз го накарах.
Накарал си го
да те накара да му напишеш съчинението?
Да.
Виж, съжалявам. Окей?
Изобщо не е "окей"! Заради теб ме изгониха от отбора.
А заради теб можеха да ме изключат. Не само ти живееш опасно!
Да живее опасно?! - Това е най-опасното нещо,
което съм вършил някога. А виж ме сега. Плащам си цената.
Каква мила групичка!
Добре дошли в часа след часовете.
Да, Спенсър? - Само искам да кажа, че съжалявам.
Благодаря. - Г-н директор, аз...
Бетани, всеки от вас има причина да е тук.
Ето за какво трябва да се замислите -
кои сте вие в този конкретен момент
и кои искате да бъдете.
Имате един живот.
Сами ще решите как да го преживеете.
Няма по-добро място за самоанализ от залата за наказания.
Ставайте, да вървим.
Това ще е новият компютърен център, но трябва да се почисти.
Всички стари списания са за рециклиране.
Но преди това, те трябва да бъдат подготвени.
Всички телбодове трябва да се свалят.
Каквото не свършите днес, ще довършите утре.
Утре е събота! - Няма да стане.
Така е честно. - Млъквай!
Предлагам да започвате.
Изберете си оръжията.
За какъв дявол им е топка за боулинг?
Няма обхват?! Денят може ли да се скапе още повече?
Ще помагаш ли? Или си твърде красива за това?
Твърде красива съм.
Днес те наблюдавах с учителката.
Не че съм те наблюдавал по неприличен начин.
Бях в залата, от един клас сме. Според мен ти каза
доста верни неща относно това, че физическото е скапано и...
... по някои други въпроси.
Благодаря.
Да.
ДАРЕНИЯ
Ей, какво е това?
Не знам. - Да не е старовремско Нинтендо?
Не мисля. Не ми е познато.
"Игра за търсещите как да се спасят
от скуката на своя свят.
ДОБРЕ ДОШЛИ В ДЖУМАНДЖИ
Джуманджи". - Телбодове, хора.
Какво значи това? - Нямам представа, не съм го чувал.
ИЗБЕРЕТЕ ГЕРОЙ
Кого да си избера? - Не мисля, че има значение.
Джеферсън Макдона-Хидроплана - пилот и разбойник.
Не става. - Пробвай друг.
Франклин Финбар-Мъжкаря.
Звучи яко. - И е зоолог, което е страхотно.
Избирай. - Добре.
Доктор Чаровник Храбър.
АРХЕОЛОГ ИЗСЛЕДОВАТЕЛ
Бетани, ще играеш ли? - Добре.
Аз ще бъда Шели Оберон -
пищният гений.
Ей, Телбод, хайде. Твой ред е.
Не, благодаря. - Само за няколко минути?
Ще е забавно. - Тя не е по забавленията.
Добре. Хубаво.
Това ще е най-тъпото нещо, което съм правила.
Силно се съмнявам.
РУБИ КРОШЕТО - УБИЕЦ НА ХОРА
Добре дошли в Джуманджи.
Какво става?
Май дава накъсо!
Изключи го!
Какво става? Какво става с ръцете ти?
Какво ти става? - Не знам.
Спенсър! - Боже мой!
Какво, по дяволите... О, не.
Мамка му!
Пичове?
Защо звуча така?
Къде ми е косата?
Ама какво... Господи!
Що за тъпанарско...
Кой си ти? - А ти кой си?
Коя е тази?
Вие пък кои сте? - Какво става, по дяволите?
Божичко! Ще ги съдя!
Какво ми е на гласа? Къде съм? - Ще ме смачкаш! Чупка!
Ама какво е това? Какво е станало с остатъка от мен?
Какво е това? Какво е това на гърба ми?
Господи!
Фриз?
Да, аз съм Фриз. А ти кой си?
Аз съм Спенсър. - Какво?
Как пък не! Какво става?
Мисля, че сме в играта. - Какви ги говориш?
По някакъв начин, не знам как, сме се прехвърлили в играта.
В телата на избраните аватари сме. Това съм аз - Спенсър,
но изглеждам и говоря като д-р Чаровник Храбър.
Искаш да ми кажеш, че си Спенсър?!
Да, Фриз, аз съм Спенсър.
Това значи, че ти си Мъжкаря Финбар, пише го на якето ти.
Марта, ти си Руби Крошето.
А, Бетани, ти си професор Шели Оберон.
Явно Шели е съкратено от Шелдън. - Какво?
Божичко! Той е прав. - А ти...
... ти си Спенсър? Ти? - Да.
Да, хора, аз съм Спенсър.
Да, Спенсър е. - Това означава, че аз...
... аз съм...
Почакай. Бетани, недей!
Не!
Аз съм въздебел чичко.
Имам татуировка.
Мама винаги е казвала, че ще ме убие, ако се татуирам.
И аз имам.
На моменти. - Почакайте!
Къде ми е телефонът?!
Защо съм в този вид насред джунгла? С къси шортички и кожен топ?
Какво е това?! - Като градинско джудже съм!
Къде ми е телефонът?! - Ние сме в телата на други хора!
В момента телефонът ти не ни е проблем.
Нима? Не трябва ли да се обадим или пишем на някого?
Или да сменим статуса си?
Не си нося кларитина. Аз съм алергичен към всичко!
О, не. Алергии ли имаш, Спенсър?
Аз нямам половин метър от тялото си!
Хора, това не може да се случва.
Може би всички сме в кома.
Вкупом сме изпаднали в кома?! - Това е единственото обяснение.
Сигурно ни е ударил ток от онази стара игра...
Божке! Върви да я спасиш. - Няма да ида там.
Ти иди. - Не. Аз имам раница на гърба!
Всеки знае, че във вода не се влиза с раница.
Бетани!
Добре ли си? - Беше зверско изживяване.
Не понасям това място. - Какво ти се случи?
Изяде ме носорог, а след това паднах от небето от 300 м.
Да, така изглеждаше. - Беше хипопотам. Те са всеядни.
Много са бързи на къси разстояния и имат сила на захапката 8100 нютона.
Откъде го знам?! - Ти си зоолог.
Все още съм дебел чичка, нали? - Боя се, че да.
Защо го приемате спокойно? Та тя падна от небето и...
Хора?
Бетани, ставай! Ставай!
Доктор Храбър! Добре дошли в Джуманджи.
Не стойте така. Качвайте се!
Живо, живо!
Доктор Храбър! Прославен археолог и международен изследовател.
Известен на седемте континента с храбрите си подвизи.
Има ли предпазен колан? - Огромна чест е за мен
да се запозная с вас. Смело мога да заявя,
че на живо сте още по-впечатляващ. - Ами... благодаря.
Кой сте вие? - Найджъл Билингсли,
Руби Крошето, убиец на хора. Добре дошли в Джуманджи.
С нетърпение очаквах пристигането ви.
Джуманджи е в голяма опасност. Разчитаме на вас
да развалите проклятието. - Какво проклятие?
Извинете, да сте виждали телефона ми?
Професор Шелдън Оберон, добре дошъл в Джуманджи.
Найджъл Билингсли на вашите услуги. Нямах търпение да пристигнете.
Какво му е на този? - Мисля, че е ПГ.
Какво? Говори човешки. - Поддържащ герой е.
Каквото и да го питаме, има само определени отговори.
Вече всичко е ясно. - Франклин Финбар-Мишката.
Добре дошъл в Джуманджи. - "Мъжкаря", не "Мишката".
Не, уважаеми. Със сигурност сте "Мишката".
Заради дребничкия ви ръст и умилителен вид.
Знаех, че ще дойдете. Д-р Храбър не ходи никъде без верния си помощник.
"Помощник"? - Откакто д-р Храбър
ви спаси от лапите на един главорез в джунглите на Перу,
не сте се отделяли от него. - Да се върнем на проклятието.
Всичко е описано в писмото, което ви пратих.
Нямам никакво...
Така. "Д-р Храбър, пиша ви по повод отчайващото положение
... в Джуманджи. Нуждаем се спешно от помощта ви."
Какво става? - Да, какво, по дяволите, става?
Мисля, че е интро. Много игри ги имат.
Като филмче, което разказва историята.
Казвам се Найджъл Билингсли - полевия водач.
Бях нает от бившият ви партньор и настоящ съперник
професор Ръсел ван Пелт за водач на съдбовна експедиция.
Професор Ван Пелт беше дошъл
да търси легендарния Храм на Ягуара,
където е положен свещеният камък на Джуманджи.
Както знаете, той бе обсебен от камъка.
След дългогодишни дирения той реши, че е открил местоположението му.
Възможно ли е? Нима най-сетне го открих?
Ван Пелт ми каза, че иска да го открие,
за да го опише в трудовете си.
Истина е! - Това, което не знаех, е,
че той иска да вземе камъка за себе си.
Открих го.
Открих го!
Според легендата Ягуарът бди над Джуманджи
и ако някой се опита да го ослепи,
ще бъде погълнат от тъмна сила.
Ван Пелт наложи господство над всички същества в Джуманджи,
владееше ги и ги контролираше.
Ужасно проклятие сполетя тази някога мирна страна.
Умолявах го да върне камъка.
Но веднъж добрал се до него, той не искаше да го остави.
Една нощ ги изчаках да заспят
и предприех действия.
Донесете ми камъка!
И убийте всеки, който се опита да ви спре!
Та така. Заповядайте.
С безценната помощ на колегите си върнете камъка
в окото на Ягуара и да развалите проклятието.
Сигурно искате да започнете веднага. - Всъщност...
На добър час! Съдбата на Джуманджи е във вашите ръце.
И помнете: Задачата си в стихче запомнете,
върнете камъка, проклятието развалете.
А искате ли да напуснете играта,
Джуманджи вий спасете и името му назовете.
На добър час! Съдбата на Джуманджи е във вашите ръце. И помнете:
Задачата си в стихче запомнете... - Постоянно го повтаря.
... а искате ли да напуснете играта,
Джуманджи вий спасете и името му назовете.
Ще се справиш. В реалността хората те обичат.
Можеш да свалиш, когото поискаш. - Това ли казваш, когато те е страх?
Поне 2 секунди не ме съди. Късам с Ноа, превръщам се в мъж
и ми няма телефона! Разстроена съм.
Д-р Храбър, ето карта на Джуманджи.
Отидете на пазара и открийте липсващото парче.
Липсващо парче от какво? - Няма ли да ни закараш до статуята?
И помнете: А искате ли да напуснете играта,
Джуманджи вий спасете и името му назовете!
Ще прибереш ли това там?
Не. - Само ти имаш раница, Фриз.
И сега какво? Имаме карта. Значи трябва да открием...
Пазара. - Връщаме камъка на Ягуара
и се връщаме вкъщи. Няма проблем.
Не може ли просто да спрем играта, без да вършим всичко това?
Трябва да довършим играта.
Мисля...
Мисля, че трябва да спасим Джуманджи.
Мамка му, това се казва мъж.
Не плачи, не плачи, не плачи.
Не плачи.
Тук бъка от всякакви болести.
Горещо е. Точно в това ме бива, да играя видеоигри.
Това правя аз. Буквално това е моята специалност.
В такава игра има нива. За да завършиш играта,
трябва да приключиш с нивата, а те стават все по-сложни...
Спенсър, знаеш ли къде отиваме? - Донякъде.
Донякъде? Е, чудесно. В добри ръце сме.
Вероятно към липсващото парче.
Това търсим. Липсващото парче от картата.
Проблемът е, че тук няма нищо.
Как да няма нищо? Това е карта, както каза той.
Карта на Джуманджи.
Картография. Разчитането на карти.
То е сред уменията на проф. Оберон! - Да!
Значи ти не я виждаш, а аз - да?
Героите ни имат определени дарби. Трябва да има начин за достъп до...
СИЛИ: СЛАБОСТИ:
Еха! - Какво направи?
"Сили: Безстрашие. Катерене. Скорост.
Бумеранг. Неустоим чар."
Какво правиш?
Какво стана току-що? - Пусна чара си.
"Слабости:
Няма"?! - Как направи този списък?
Мисля, че просто натиснах моя огромен ляв пекторален мускул.
В областта на циците... - Разкарай се.
Поне го натисни пред нас, та да знаем как действа.
"Сили: Карате. Тай чи. Айкидо. Бойни танци"?
Бойни танци? Това изобщо умение ли е?
"Слабост: Отрова."
Сериозно? "Сили: Картография, археология, палеонтология..."
Това пък какво означава? - Изучаване на вкаменелости. Готино.
Казва засуканата печена каратистка
на стария слабак и копач на изкопаеми.
Сили: Зоология, оръженосец Слабости: Кекс, скорост, сила
Мразя тази игра. - "Слабост: Кекс."
Да, кексчетата са моята слабост. Както и скоростта и силата.
Силата е моята слабост.
Бърз въпрос. Как така силата е моята слабост?
Някой да ми обясни. И за какво ми е скорост?
Защо да съм бърз, когато ме гони гигантска зебра убиец
с тази тъпанарска шапка? - Също така си добър оръженосец.
Това пък какво значи? - Това, че носиш моите оръжия
и ми ги подаваш, когато и ако имам нужда от тях?
Народе! Картата се променя.
Как така? - Какво показва?
Няма много информация. Но преди минута това го нямаше, а сега е тук.
Пише... "Мощният рев".
Това не ми харесва. Аз приключвам.
Какво още? - Ами ето тук...
пише "От дълбините". - Хипопотамът дойде от дълбините.
Онзи, който... - Да, нещото,
което направи онова. - "От дълбините" е първото ниво,
"Мощният рев" трябва да е второто ниво. Накъде?
Добре. Ако това е това...
... а това е тук...
Мисля, че е точно тук.
Каква е тази игра?!
Бягайте!
Чакайте!
Давайте, крачета!
Защо тичам толкова бавно?
Боже! Божке!
Гадост! - Разделете се!
Боже!
Хайде! - Тези имат огромни оръжия!
Нима? Наистина ли, Спенсър? - Дай раницата. Там са оръжията ми.
Залегни.
Твоите оръжия, а?
Не напипвам... Какво е това? - Да! Бумеранг. Едно от уменията ми.
Какво ще правиш с него? - Ще ги убия.
Ще ги убиеш с това? - Имаш ли по-добра идея?
Гледай сега.
Браво!
Да видя ли дали вътре няма торбичка с пясък, с която да ги замериш?
О, не!
Получи се!
Идат. Да бягаме! - Не мога да ги надбягам.
Да бягаме! Качи се на гърба ми! - По-добре да пукна.
Свали ме долу! Спенсър!
Свали ме!
Сигурно се шегуваш!
Не, не, не!
Трябва да скочим! - Луда ли си?
Ще направя всичко друго освен това! - Скачайте!
Марта! - Скачай!
Трябва да скочим! - Не знаем колко е дълбоко.
Ще скочиш! Ще скочиш! Скачай!
Мисля, че получих тромбоза. Не мога да дишам.
Това беше най-унизителният момент в живота ми.
Нагълтах много вода.
Раниха ме. - О, не.
Марта?
Почакайте, какво й стана?
Мъртва ли е? Умря ли?
Чакайте.
Какво, по дяволите...
Слез от гърба ми! - Добре ли си?
Май да. - Мили боже! Слизай!
Слизам, де. - На някого пука ли му как съм?
Аз да не съм площадка за кацане?
Така си и мислех. Всички имаме по три живота.
Тези татуировки на ръцете ни...
Боже, какъв огромен бицепс! - Спенсър!
Какво казваше? - Това е броят на животите ни.
Хипопотамът изяде Бетани и сега тя има само две линии.
Прав е. - Какво ще стане,
ако изчерпим всичките си животи?
Ами обикновено това означава...
... край на играта. - В какъв смисъл?
Ще си умрем тук ли? - Не съм сигурен...
Не си сигурен, Господин Гениален Видеоиграч?
Никога не съм бил в плен на игра!
Затова не съм сигурен, но, да, боя се, че...
... може да умрем.
В момента главно за това се тревожа.
Тогава да намерим липсващото парче.
Добре.
От другата страна на планината май има село. Може би там е пазарът.
Да вървим. - Чакайте.
Първо да пусна една вода.
Цял ден изпитвам ужас от това, но аз също.
Може ли да дойда да ми покажеш как се прави?
Може да ми е нужна помощ.
Да, добре. Ще ти помогна.
И как го правим?
Полека. Сваляш ципа, вадиш го и пускаш струята.
И се целиш встрани. Много е важно.
Божичко, момчета! За тялото ми има закачен пенис!
Марта, ела да ми видиш пениса! - Не, благодаря.
За пръв път ли го виждаш? - Да.
Аз погледнах моя на 20 секунда, щом дойдохме.
Щастлив съм да заявя, че донесох поне едно свястно нещо отвън.
Какво правиш? Гледаш ли? - Извинявай.
Не гледай насам! - Не бива да гледаш, това е закон.
Браво. Ще го направим бавничко, без никой да пострада. А сега?
Пускай бойлера! - И се цели встрани.
Защо все го повтаряш? - Да не го обсъждаме
в смесена компания. - Еха! Леле! Уха!
Това е много по-лесно!
Готино е, нали? - Да, все едно си имате дръжка.
Не е за вярване, че не го качвам в инстаграм.
Храбър. - Той и тайфата му.
Измъкнаха ли се?
Изгубихме ги в джунглата. - Трябваше да се досетя.
Какво имате предвид, шефе?
Ще пусна всяка твар и всеки войник по петите им.
Ще си върна своето.
Открий ги.
Внимавайте къде стъпвате, за да не си изкълчите глезен.
Веднъж ми се случи на лагер... - Млъквай!
Ще ми дадеш ли якето си? - Да. Какво правиш?
Сякаш съм на училище по бикини.
Веднъж го направих. Пратиха ме при директора.
Ноа ме харесва разголена. Това е ключово за нашата връзка.
Голяма критикарка си.
Не мога да си отворя устата пред теб.
Дори не ме познаваш, а си решила да ме мразиш.
Чакай малко. Аз не те мразя.
Наистина? - Да.
Просто мисля, че живееш в балона "секси популярна мацка".
Където всички се държат с теб като с принцеса или с предмет.
Може би това те прави малко... егоцентрична?
Права си. Но не мислиш ли, че си толкова критична,
понеже се боиш, че хората няма да те харесат,
и затова решаваш първа да не ги харесваш?
Не.
Може би. Може би.
Добре тогава.
Просто казвам, че си готина мацка. Гордей се.
Благодаря. Предполагам.
Писна ми от тая игра. Махни се, Спенсър!
Защо си ми толкова сърдит? - Сериозно ли ме питаш?
Заради теб ме изхвърлиха от отбора, после ме набута в тая идиотщина.
Вече не сме приятели. - О, затова ли?
Заради Джуманджи? Не мисля. Не сме приятели,
защото не съм достатъчно готин. Правеше се, че не ме познаваш,
докато не ти потрябвах за домашните.
Нищо чудно, че не знаеш нищо за експанзията на запад.
Аз не съм глупав, Спенсър. Помолих те да ми напишеш домашното,
за да не ме изритат от отбора, а ти прецака всичко!
Сега няма да правя онова, в което ме бива, и вината е твоя!
Заслужаваш да те спукам от бой.
Ами опитай се, де. - Какво каза?
Добре.
Знам какво става тук. - Момчета.
Мислиш, че понеже си два метра висок
и 130 кила чист мускул трябва да се боя от теб?
Може би.
Ти още си досадното хлапе, от което се опитвам да се отърва от 7-и клас.
Нищо не се е променило. Гледай да не те ступам с това ново тяло.
Тъпанар.
Спенсър!
Ти го уби! - Малоумник такъв!
Споко, бе. Ще се върне.
Не ме наричай "тъпанар".
Не ме блъскай. - Иначе какво?
И аз ще те блъсна.
Удари ли ме току-що?
Удари ли ме? - Фриз, не.
Да.
Щом искаш да се бием...
Стига! Не бива да хабим животи.
Нуждаем се един от друг. Харесва ли ни, или не,
трябва да го направим заедно.
Би ли го казал още веднъж?
Да го направим заедно? - С онзи поглед.
Контролираш ли го, или става естествено?
Става естествено.
Какво правим? - Търсим липсващото парче.
Ще разпитваме наред ли? - Не, ще огледаме,
ще проучим мястото, но най-важното - ще бъдем дискретни.
Дажбите! Вземете си дажбите!
Някой има ли пари? Умирам от глад.
Дажбите! Вземете си дажбите!
Дажбите!
Мисля, че играта се опитва да ни каже да се подкрепим.
Трябва да ядем. - Престани да го правиш.
Колко вкусно! Не съм яла хляб от 9-годишна.
Сериозно ли? - Откъде мислиш са тези мускули?
Дай да опитам.
Чакай, какво е това?
Това е известният ми Паунд кекс.
Кекс ли? - Бетани, ти каза, че е хляб.
Бях забравила вкуса му. - Как си забравила...
Става ли ми нещо? - Не.
Треперя ли? Изприщвам ли се? - Не.
Още ли съм черен? - Да.
Супер! Добре.
Добре сме, всичко е наред. Не, не, спокойно.
Може би смисълът беше,
че обичам кекс и не мога да му устоя.
Всичко е наред.
Какво става, бе?!
Казах да сме дискретни. - Също каза: "Яжте".
Вземете си дажбите! - Затвори си плювалника, бе!
Д-р Храбър. Слава богу, че сте тук. Джуманджи се нуждае от вас.
Благодаря. Радвам се, че съм тук.
Питай го за липсващото парче. - Вярно. Аз съм Бетани.
Т.е. професор Шели... еди-кой си.
Аз съм експерт по картите и имам една, от която липсва парче.
Д-р Храбър, слава богу, че сте тук. Джуманджи се нуждае от вас.
Трябва да открием липсващото парче.
Това, що търсите, е в този кош,
но мъртви сте при грешен ход.
Един на друг се доверете, без окото ви да трепне,
парчето липсващо не е това, което мислите, че е.
Успех, храбри юначе. Джуманджи се нуждае от теб.
Знаем, каза го вече няколко пъти.
И така. Мисля, че там има...
... змия или нещо подобно. - Да. Звучи като нещо за храбреци.
Защо храбреци? - Ти си "храбрият юнак".
Чу го какво каза. "Джуманджи се нуждае от теб." Давай.
Не искам да го правя! - Върви!
Черна мамба!
Четвърт милиграм отрова е достатъчна да убие човек.
Ще ти изтръпне устата, ще те втресе,
ще последва атаксия, т.е. загуба на мускулен контрол.
Откъде го знам? - Какво ще правим?
Имаше ли друго там? - Не, нямах време. Добре.
"Един на друг се доверете, без окото ви да трепне."
Това е състезание по немигане. - Какви ги дрънкаш?
"Без окото ви да трепне." - Тя май има право.
Когато видиш гърмяща змия, не бива да мърдаш.
Някой трябва да я погледне в очите, без да мига.
Тогава Спенсър ще вземе това, което е там.
Защо пак аз? - Защото си храбрец.
Добре. Кой умее да гледа продължително, без да мига?
Царица съм в това. - Значи това е твоят звезден миг.
Давай, Бетани.
Само кажи кога.
Сега.
Какво да правим?
Трябва да й извадиш зъбите. - Какво?!
Извърташ й устата, за да я дезориентираш.
Но внимаваш с отровната жлеза и вторичния канал за отровата.
След това изтръгваш зъбите
от челюстта й.
Това май не беше състезание по немигане.
"Един на друг се доверете."
Вие ми се доверихте.
Доверихте ми се, и аз извадих зъбите на змията.
Да, направи го. - Благодаря ти.
Да. Разбира се.
Народе, това не прилича на част от карта.
Липсващото парче е слон?
Чакайте, на хартията пише нещо.
"Щом ме съзрете, да се катерите почнете."
Да се катерим? Когато видим слон?
Извадих зъбите на змия!
Оглеждайте се за слон.
Това явно е следващото ниво.
Бягайте!
Пази се!
Скачайте! - Давай!
Предупреждавам те, че юмрукът ми е като парен чук.
Парирам.
Парирам. Отскок. Блокада.
Ъперкът.
Снишаване! Удар по главата!
Фрас!
Снишаване! Блокада! Прас!
Отскок! Удар! Хвърляне в стена!
Това е невероятно.
Да го направим.
Какво да направим?
Сложи ми го в раницата.
Отстъпи! Блъскане на глава!
Хвърляне през таван!
Здравейте, докторе. Много време мина.
Мисля, че у теб има нещо, което ми принадлежи.
Просто искаме да си идем у дома.
След мен! Побързайте! - Хванете го!
Хайде!
Слизайте! Бързо!
Вървете след мен и правете каквото ви кажа. Хайде.
Направо умирам от кеф, че сте тук. Нямате си представа.
Видях ви на пазара и си рекох: "Абсурд".
Но после си казах: "Те са, бе". Плътно до стената!
Божке!
Да вървим.
Гледайте си в краката. - Кой си ти?
И кои мислиш, че сме ние? - Съжалявам, моя грешка.
Нека започна отначало. - Ти си пилотът. "Хидроплана"?
Да, това съм аз. - Ти си героят, който беше избран!
И ти ли си в играта? - Не стъпвайте по белите плочи.
И не мърдайте.
Страхотия.
Тая игра е скапана.
Да вземем дъската.
Последвайте ме. Внимавай. Това е ужасен начин да умреш.
Господи!
Така.
Хайде.
Ще се справя. Току-що обеззъбих змия. Прояви малко уважение.
Добре.
Здравей. - Здрасти.
Хайде.
Е, аз съм Алекс.
Аз съм Спенсър Гилпин. Марта, Фриз и Бетани.
Бетани? Момиче ли си?
Жена. - В реалния живот ще й скочиш.
Измъкнаха се. Изглежда някой им е помогнал.
Хидроплана. - Явно е изпълзял от дупката си.
Съжалявам, шефе. Няма да се повтори.
Знам, че няма.
Какво правиш? - Маргарити.
Това е едно от уменията ми. Това и пилотирането.
Макар че бях свален от едни орангутани в изтребители,
та може би не съм чак толкова добър. Е, наздраве.
Благодаря. - Моля.
Никога не съм пила алкохол. - И аз.
Какво пък? Защо не? - Наздраве.
Стига ми толкова. - Хубаво е.
Може ли още едно? - Алекс, какви са тези свещи?
Цитронела. Едно от слабите ми места са комарите,
което е проблем, когато живееш сам в открита колиба в гората.
Няма си гадже.
Кой е този? Кой е Алън Париш?
Човекът, построил колибата. - И други хора ли са били тук?
Да, колибата е на Алън Париш. Аз само живея в нея.
Алекс, кажи ми, от колко време си в играта?
Трудно е да кажа, времето тук тече странно. Поне няколко месеца.
Няколко месеца? - Да, не мога да премина
през транспортния хангар. - Какво е това?
Следващото ниво. Първо балонът ми с горещ въздух не се вдигна.
После беше случката със самолета.
А когато ми остана само един живот,
осъзнах, че съм прецакан и че никога няма да се измъкна оттук сам.
Не се справих с нито едно предизвикателство.
Черна мамба не се убива с маргарита. - За това нещо ти трябва зоолог.
Алекс, можем да си помогнем.
Ти си отдавна тук и познаваш играта.
Всички заедно притежаваме куп умения.
Заедно сме доста добри.
Не знам, братле. Сгафя ли още веднъж, край с мен.
Направо ме ужасява мисълта да се върна в транспортния хангар.
Не искам да умра в Джуманджи. - Ако действаме като екип,
ще спечелим. Знам го.
Боже! Ти си липсващият детайл. Ти си онова, което трябваше да открием.
Указанието беше да отидем на пазара и да намерим липсващото парче.
Не е бил слонът.
А аз? - Да.
Пичове, да го направим.
Спенсър, ще я пиеш ли тази маргарита?
Стига ти толкова. - Маргаритата е върхът.
Ето го - транспортния хангар.
Вътре има всякакви возила. С някое ще прекосим каньона
и ще стигнем до статуята на Ягуара.
Виждам хангара, виждам каньона, но все още не виждам статуята,
а тя е най-огромното нещо в Джуманджи.
Ще ти се.
Пиян ли си, Фриз? - Какви ги плещиш? Не съм пиян.
Пиян е. - Изпих три малки маргарити.
Но сега си половин размер. - Много важно.
Как да минем през охраната? - Последния път чаках да си тръгнат.
Колко време? - Три седмици.
Ще си умрем! - Добре. План Б.
Може би има и друга врата. Но трябва да им отвлечем вниманието.
Знам как. Да разсейвам мъже, е главното ми умение.
Бетани, не се разстройвай, но нямаш нужния инструментариум.
Не аз.
Какво? - Ще отидеш да пофлиртуваш
с тези мъже, ще ги баламосаш, докато се вмъкнем.
Не мога да флиртувам с някакви непознати войници.
В момента нямаме по-добра идея. - Просто не мога да го направя.
Не мога да говоря с мъже. Не ме бива.
Ще ти дам някои указания.
Не, съжалявам, трябва да измислим друг план. Не.
Няма да го направя.
Иначе не можем да влезем в хангара. - Не мога, Спенсър, аз не съм...
Аз не съм яка мацка.
Какво говориш? Яка мацка си отвсякъде.
Можеш да направиш всичко.
Чудничко, Спенсър. Да ви спретна ли вечеря на свещи?
Или искате да се чупим оттук?
Добре. Покажи ми как се прави.
Урокът започва. Ела, момиче. Гледай и се учи.
Какво искаше да кажеш с вечеря на свещи?
За мен и Марта и вечеря на свещи. Какво имаше предвид?
Момичето си пада по теб. - Какво?!
При флирт основното е да ги накараш да те огледат,
без те да разберат, че знаеш, че те бройкат.
Когато опитат да те заговорят, реагираш по три начина:
Тъпа, адски навита или зла.
Зависи от мъжа срещу теб.
Това е моята мечта и кошмар в едно. - Няма да го приема лично.
Косата е ключова. Докосвай я, повдигай я, играй си с нея.
Разтърсвай я. Хипнотизирай ги с нея.
Заметни я. Сега погледни надолу. Наведи главата.
Вдигни я. Отвори широко очи.
Сега заблести. Като аниме герой. Заблести!
Трябва да го отработиш.
Мислиш, че ме харесва? - Още ли говорим за това?
А ако се опита да ме целуне? - Ще я целунеш и ти.
А ако ме целуне без предупреждение?
Не си ли се целувал? - Цялата джунгла ли искаш да те чуе?
Открих странична врата. - Познай аз какво открих.
Не му казвай. - Да поговорим за походката.
Ходи бавно. Раздай се. Движи се като разкошна газела.
Или кон. Повдигаш коленете. Единият крак пред другия.
Бум, бум. Не така.
Привличаш вниманието върху устните. Леко захапване.
Хапането върши голяма работа.
Браво! Така е по-добре. Сега се усмихни, изглеждаш уплашена.
Боже, толкова си забавен. - Толкова си забавен.
Май го схванах. - Схвана го.
Устните леко разтворени. Не вулгарно, съвсем лежерно.
Докосни с езика небцето.
Така ли? - Така.
Ето така. - Така ли?
Мисля, че си готова. - Супер.
Флиртувай така, сякаш животът ни зависи от това. Защото е така.
Ето я вратата. Но с нещо трябва да срежем оградата.
Имаш ли нещо в раницата?
Би трябвало.
Ето ти болторезачка. Подходяща ли е за ситуацията?
Идеална. - На това му се вика суперсила.
Момчета, мисля, че ще се получи.
И аз мисля така. Тя е доста знойна, а тези мъже не виждат нови хора.
"Знойна"? - Е, не е Синди Крауфорд,
но за Джуманджи е бомба. - Бомба?
Синди Крауфорд?! - Нея ли харесваш?
Просто казвам, че ще искат да правят джиджи-биджи с нея.
Алекс? Коя година мислиш, че е сега?
В какъв смисъл? - О, не.
1996-а.
Ти си Алекс Врийк, нали?
Да. - От Къщата на ужасите?!
За какво говорите? Откъде ме познавате?
Не знам как да ти го кажа, но... - Ти си в тази игра от 20 години!
Аз нямаше да му го сервирам така.
Какво? Не. Бъзикате ме, нали?
Не. Алекс Врийк. Всеки в Брантфорд знае за теб.
Ти си момчето, което изчезна.
Преди 20 години. - 20 години?!
Да, човече.
Не знам как да го кажа, но Синди Крауфорд е на 50 години.
Но все още е... знойна.
Ето я.
Ще те върнем у дома.
Да.
Какво става със задника й? - Какво й каза да прави?
Глезена ли си е изкълчила? - Бъдете снизходителни.
Здравей, госпожичке.
Какво правиш тук сам-самичка?
Привет, момчета. Май се изгубих.
Можете ли да ми помогнете?
Здравей, госпожичке.
Какво правиш тук сам-самичка?
Много сте интересни и забавни!
Какво прави? Да няма бръмбар в косата?
Забравила е всичко научено. - Да вървим.
Чакайте, аз...
Трябва да ви разкажа за една книга, която чета.
За микробиология. Тя е от любимите ми биологии.
Здравей, госпожичке. Каква правиш тук сам-самичка?
Ти си яка мацка.
Обичате ли да танцувате?
Кое, кое, кое?
Мразя това място.
Силата й са бойните танци.
Алекс, как мислиш? - Какво?
Кое да вземем? - Не знам, казах ви.
Трябва да летим. Хеликоптера? - Не знам.
Тя ги попилява. - Браво на нея!
Давай, маце!
Спуква ги от бой.
Давай, момиче!
Да! Ти си моят герой!
Да тръгваме. - Научи ме да се бия така.
Ти успя! Дай прегръдка, приятелко.
Чудесно, но нямаме време за губене. - Изродите с моторите идват. Хайде!
Хидроплан! Трябва да полетим! - Не мога да го направя.
Казах ви, не съм добър пилот.
Да вземем училищния автобус. - Ще бягаме от мотори с автобус?!
Този път пробвай хеликоптера. - Не мога. Не искам да умра.
Направо откачам.
Добре. Аз ще го направя.
Това е хеликоптер. Натискаш копче, перката се завърта.
А след това имам... лост. С него се движиш напред-назад.
Вдигнем ли се във въздуха, ще съм окей. Само трябва да...
Няма стълбичка. Чакай да видя. Я да взема просто... Полекичка.
Не, ти си пиян! - Фриз, пиян си. Дай ми ключовете.
Алекс, щом аз мога да пребия онези, ти можеш да вдигнеш хеликоптера.
Хайде!
Алекс...
Имаме нужда от теб.
Запомни, ти си липсващото парче.
Хидроплан Макдона се явява на служба.
Да тръгваме.
Какво става? - Нещо се повреди!
Дръжте се!
Ще умрем!
Майчице! - Отказва да се вдигне!
В смисъл? - Управлението е повредено.
Какво? - То контролира суашплейта,
въртящ роторите и контролиращ ъгъла на движение.
Хора? - Това не е на добро.
Няма как да е.
Носорози албиноси!
Местна порода. Те са огромни, бели, страховити и глупави, и ядат хора.
Приближават ни! - Коремът взе да ме присвива.
Вдигни се! - Не мога!
Май прекалих с маргаритите.
Какво ще правим?
Ще поправя хеликоптера. Кажи какво да направя.
Свържи контролния лост с решетката под роторите.
Контролен лост. Решетка. Ротори.
Сега се връщам. - Спенсър, къде отиваш?!
Побързай! - Внимавай!
Не, просто побързай! - Сега стъпвам на това нещо
и се доближавам до тези смъртоносни перки.
Ето я решетката. Ето го и лостчето.
Спенсър! - По-бързо, Алекс!
Спенсър!
Хайде, оправи го!
Нямаме време, Спенсър!
Готово!
Успяхме! Ти успя! Мислех, че ще пукнем!
Да! - Супер!
Страшно беше! - Благодаря ви.
Опа. - Какво?
Изпуснах камъка. - Изпуснал си камъка?!
Наведох се да повърна и той изпадна от раницата ми.
Скапаният камък ни е нужен! - Знам.
Това е най-шантавото, защото знам, че ни е нужен. Оплескахме я.
Трябва да се върнем за камъка. - Обратно. А вие си отваряйте очите.
Да го търсим групово.
Ето там! Виждам го!
Какво правят? - Сякаш го пазят.
Как ще го направим? - Не знам.
Иди да го вземеш.
Какво ти трябва? Бумерангът? Или може би ножици?
Гаечен ключ? Връзки за обувки?
Аз съм твой оръженосец. Ще ти дам всичко необходимо. Само кажи какво.
Съжалявам, братле. - За какво?
Давай обратно!
Редом! Редом! Стой!
Божичко!
Бъди готов да полегнеш настрани. - Какво?
Когато кажа, легни на 90 градуса надясно!
Сега!
Ти ме блъсна от хеликоптера, малоумнико!
Спенсър, беше невероятен. - Ти си пилот трепач, Алекс.
И ти, Спенсър. Беше невероятен!
Благодаря, но той беше страхотен!
Не, ти. - Ти изби рибата.
Извинете! Аз съм този, който беше принесен в жертва.
Не знаете какво е да си под онези носорози.
Не ви и трябва да знаете.
Много неща видях. И ги усетих върху лицето си.
Неща, които никога няма да мога да залича от паметта си.
Смешно ли ви е? Добре, смейте се. Давайте.
От 20 години се мъча да прекося този каньон.
Съзнавате ли какъв подвиг е това?
Комар.
Не, не! Алекс, не!
Алекс, кажи ми нещо. Събуди се!
Той умира. - Не може да умре.
Някой владее ли КПР? - Започни с три гръдни компресии
и дишане "уста в уста". - Едно, две, три.
Как се прави? - Стисни му носа,
разтвори му устата и постави своята върху нея.
Едно обдишване, второ обдишване и повтаряш.
Хайде, Алекс.
Бетани, спри! Татуировката ти.
Май му даваш единия си живот.
Съгласна съм. - А ако на теб ти потрябва?
Искам и Алекс да се прибере вкъщи.
Какво стана?
Бетани ти дари един от животите си.
Бетани, добре ли си? - Май да.
Вярно ли е? Дала си ми един свой живот?
Ами да, разбира се. - Благодаря ти.
Какво гледате? - Възникна ти ситуация.
Божичко, тези неща са откачени!
Двайсет години, а?
Ами да.
Знаеш ли, постоянно мисля за горките си родители.
За това какво са преживели.
И защо? Защото аз съм си стоял тук, твърде уплашен да довърша играта?
Извинявай. Не бива да те товаря с това, но...
Ти си приятен събеседник. - Разбирам те.
Понякога си така втренчен в собствените си грижи, че...
... забравяш, че и другите имат проблеми.
Много проникновено. - Имам чувството,
че откакто си изгубих телефона, ми се обостриха другите сетива.
"Телефон" нещо друго ли означава в бъдещето?
Ами ти, Алекс? Какъв си в реалния свят? Какво те кефи?
Бях запален металист. Барабанист като татко.
Здрасти. - Здрасти.
Какво правиш? - Пълнех ги с вода.
Супер.
Радвам се, че си тук.
Трябва да ти кажа нещо. Ще ти го кажа сега,
в случай че другия път, когато говорим, вече не съм храбър.
Харесвам те, Марта.
Харесвам... Харесвам те.
Аз съм луд по теб.
Наистина ли? - Да.
И те харесвам от 7-и клас.
Наистина?
Леле. Не мисля, че това ми се е случвало.
Кое? - Никой досега
не ме е харесвал и аз...
Не мога да повярвам, че го правя. Никога не казвам какво...
Падам си по теб, Спенсър.
Така ли? - Да. Да!
Ти си умен, сладък и готин.
Да, много си падам по теб.
Чакай. Сигурна ли си, че не е заради всичко това...
Какво? Господи, не! Това не е моят тип. Аз си падам по зубъри.
Наистина? Аз съм зубър!
Беше ужасно. - Никога не съм се целувала.
Беше ми за първи път. - И аз не съм.
Не си ли? Супер. - Не си личи, нали?
Стига бе! Не ми се гледа това. Не и днес.
Докато вие се обяснявате в любов, аз открих Ягуара.
Да вървим. Божке!
Ето го. - Ето го.
Да тръгваме.
Да тръгнем по тази пътека.
Не. Надали е толкова лесно.
"Защитниците".
Какво означава това?
Има само един начин да разберем.
Фриз? Дай ми камъка.
Спенсър.
Става нещо. - Мразя тези барабани.
Чакай! Нима просто ще отидеш там?
Не. Играта иска да направим това.
Да следваме пътеката.
Това е капан.
"Слона щом съзрете,
да се катерите почнете."
Аз ще мина през дърветата.
Това ли означава? - Сигурно.
Това е верният ход. Това е последното ниво на играта.
И съм сигурен, че то е само за храбреци.
Той в трето лице ли говореше за себе си?
В четвърто.
Как го прави? - Катеренето е едно от уменията му.
Ясно. - А аз ако ям кекс, експлодирам.
Не! Спенсър!
Спенсър!
Божичко! Пантери! - Не.
Това са ягуари.
Спенсър!
Господи, добре ли си? - Май да.
Камъкът още ли е у теб?
Да. - Какво стана?
Не ми се говори за това.
Трябва ни нов план. - Абсолютно.
Спенсър? Някакви идеи?
Може ли да поговорим за минутка?
Сега?
Какво става?
Не мога да го направя. - Какви ги плещиш?
Кого заблуждавам? Аз не съм никакъв герой.
Изобщо не съм храбър.
Видях те да висиш от хеликоптер. - Лесно е да си смел,
когато имаш животи в резерв. Много по-трудно е,
когато имаш само един живот.
Винаги имаме само един живот.
Само него си имаме. Такава ни е природата.
Въпросът е: Как ще го изживееш?
Какъв човек ще решиш да бъдеш?
Директора ли цитирах?
В какво ме превърна тази игра? Трябва да се махна оттук!
Можем да се справим, братле.
Заедно можем.
Заедно. - Заедно.
Ти си добър приятел, Фриз.
Добре.
Не разбирам от видеоигри, но разбирам от футбол.
Тези скорострелни човекоядни котки са защитниците.
Трябва да проведем брилянтна атака. - Вижте.
Трябва да тръгваме! - Ето какво ще направим.
Разпръсваме се и играем игра, наречена "Двойно финтиращ фризер".
Бетани, ти тръгни наляво. Аз минавам отдясно.
Алекс, ти подмамваш защитата, за да мине Спенсър.
Ще ида със Спенсър. - Не, ти ще направиш друго.
Обичате ли да танцувате?
Ей! Насам! Ела да ме хванеш!
Благодаря. - Няма защо.
Върви при статуята!
Спокойно, без паника.
Стой!
Баснята за слона и мишката.
Как е? Финбар Мишката.
Зоолог.
Зоолог и носител на раницата.
Дай ми камъка, или приятелят ти ще умре.
Не му го давай! - Млък!
Спри!
Вземи мен вместо него.
Дай ми Камъка.
Не мога. - Пет...
... четири, три... - Не мога да ти го дам.
Спенсър? - Защото не е у мен.
Зоология, кучко!
Не, не, не!
Отрепка! Гадина!
Слон. - "Да се катерите почнете."
Остави я на мира! - Качи се, аз ще ти донеса камъка.
Марта. - Довери ми се. Ще го донеса.
Давай, Марта!
Алекс!
Дай ми го.
Играта свърши.
Не мисля.
Отровата е моята слабост.
Давай, Спенсър!
Не!
"Името му назовете." Извикайте името му!
Джуманджи!
Май успяхме. - Победихме.
Това е Найджъл. Найджъл.
Браво, неустрашими герои! Вие развалихте проклятието!
Цял Джуманджи ви благодари. Работата ви тук приключи.
За жалост, трябва да се разделим.
Хидроплан Макдона, нека ти стисна ръката.
Алекс.
Адио, професор Оберон.
Довиждане, пич.
Ти ще ми липсваш най-много... - Разкарай ме оттук.
Сбогом, Руби Крошето.
Почакай. А ако не се върнем обратно?
Аз просто...
Харесва ми да съм такъв... с теб.
Тогава да бъдем такива всеки ден.
Просто се прибери у дома.
Д-р Храбър.
Найджъл... Готов съм да си ида у дома.
Сбогом, добри ми приятелю.
Довиждане, Храбър.
Господи! - Да, да, да! Ето ме пак, бейби!
Никога повече няма да се оплаквам от тялото си.
Така ми липсваше!
Къде е Алекс?
Погледнете.
Къщата на ужасите?
Дали... - Значи... може би...
Дядо! - Ела тук, моето момиче!
Ела да поздравиш баба си.
Алекс? - Татко, ще ни помогнеш ли?
Да. Чудесна елха!
Да, не е зле.
Ще ме почакаш ли за момент? - Разбира се.
Бетани?
Спенсър?
Руби Крошето.
А ти трябва да си Фриз.
Радвам се да видя всички ви.
Върнал си се. - Да. Играта ме изхвърли там,
откъдето започнах. През 1996-а.
А родителите ти, домът ти?
Всичко е наред, братле.
Вече си възрастен. Имаш семейство.
Така е. Това е Анди.
А дъщеричката ми...
Тя се казва Бетани.
Кръстихме я на момичето, което ми спаси живота.
Много се радвам.
Искаш да ходим на туризъм?
Сред природата?!
Да, на някое страхотно място. Другото лято? Какво ще кажеш?
Добре ли си?
После ще се видим, след часовете.
Нещо интересно да ви се е случило напоследък?
Не се сещам за нищо.
Чувала ли си се с Марта? - Пратих й съобщение този уикенд.
А ти говорил ли си с нея?
Ето я.
Иди при момичето, д-р Храбър.
Здравей. - Здравей.
Много исках да ти се обадя. Не знам защо не го направих.
Странно е да сме си тук и да не знаем какво става и...
Какво?
Чаровник!
Уеб рип субтитри от JJD @ 2019 YavkA.net