Team Wild Animais Only Relesed On: www.Hounddawgs.org
Jeg går ned gatene
Du pleide å gå i sammen med meg
Og hvert steg minner meg om Hvor forelsket vi en gang var
Å, hvordan kan jeg glemme deg
Når det alltid er noe der Som minner meg om deg
Alltid noe der som minner meg
Om at jeg var som skapt til å elske deg
Og jeg blir aldri fri
Du vil alltid være en del av meg
LADETID
ROLO HAYNES' SVARTE MUSEUM
OMVISNING BEGYNNER KL. 11
ROLO HAYNES' VERDENSKJENTE SVARTE MUSEUM
Omvisningen begynner kl. 11. Du er først i køen. I dag blir det travelt!
Det var ganske tomt på veien hit.
Fin aksent. Er du fra Australia?
Nei, fra England.
Har du et av de sprø engelske navnene? Esmeralda eller...
Jeg heter Nish.
- Nish? - Nish.
Vel, jeg dømmer ingen. Navnet mitt er latterlig.
Rolo Haynes. Eier og innehaver.
Det blir visst bare oss. Sikker på at du vil?
- Dette er ikke noe for den lettskremte. - Jeg takler det nok.
Alle gjør ikke det.
Jeg må se oppi den lille sekken din, hvis det er greit.
- Det er greit. - Man kan ikke stole på noen lenger.
Gå gjennom der, er du snill.
Legg alt metall her.
Greit.
Så søt.
Ja. Jeg kaller den "moro-størrelse".
"Moro-størrelse". Den var god.
Tipper du fikk gjennomgå i sikkerhetskontrollen på vei hit.
Utlendingskontrollen vår er rimelig streng om dagen.
Alt bra?
Da braker det løs.
- Er du her på ferie? - På en måte. Faren min bor her.
Han har bursdag, så mor ville overraske ham.
Og du er overraskelsen?
En del av den, antar jeg.
- Hvor fløy du inn fra? - Salt Lake.
Du kom hit fra Salt Lake?
Ja, jeg fikk lyst til å ta omveien, men undervurderte...
Litt av en tur for ei jente som reiser alene.
- Jeg mente ikke å være gammeldags nå. - Seriøst?
Det var ganske gammeldags.
Det er varmt som fy her inne.
Klimaanlegget må ha gått heden.
SYSTEMFEIL
Beklager varmen.
Pokkers digitale systemer.
Aldri stol på teknikere. Det burde jeg da vite.
Hva er alt dette?
Ekte kriminologiantikviteter.
Gjorde den noe ille, er den nok her.
Se deg rundt. Ta deg god tid, og se om noe stikker seg ut.
Hvis noe pirrer nysgjerrigheten, kan jeg fortelle om den.
Det skjuler seg en trist og syk historie bak nesten alt her.
For eksempel trekkplasteret der borte. Men la oss ikke forhaste oss.
Mange fyker rett inn bak forhenget, og gidder knapt å titte på resten.
Så renner de dårlige anmeldelsene inn på "DrittAdvisor", og plutselig...
Jeg har ikke hastverk, så slapp av.
Ta deg god tid, da.
Det skal jeg.
- Dette var avanserte greier. - Jeg har bakgrunn i nevroteknologi.
Kult.
Hva er dette, da? En frisørdings?
Det var en av mine første suvenirer.
Den kan belyse hvordan hovedutstillingen ble til.
- Hva er det? - Har du hørt om Peter Dawson?
Dr. Peter Dawson?
Jeg pleier å kalle dette "Dawsons symfatiske diagnosestiller", -
- og folk bare "umulig!", og jeg bare: "Jo visst."
"Hvordan i huleste fikk du tak i den?" er neste spørsmål.
- Ok... - Mitt fagfelt var medisinsk teknologi.
Jeg jobbet på St. Juniper. Det er et universitetssykehus.
Bra opplegg. En del av eiendomsvedtaket.
Det lå i New York sentrum. Digert, gammelt bygg.
Produktutvikling øverst, akuttmottak og den gemene hop på gateplan.
Den perfekte blanding av forretningsvirksomhet og helsetilbud.
- Seriøst? - Unna vei, rasshøl!
Tanken var at folk uten forsikring kunne få gratis helsehjelp -
- mot at de samtykket til eksperimentelle behandlingsformer innimellom.
Jeg jobbet for gutta på toppen.
Du jobbet med forskning?
Heller rekruttering.
- Jeg er her. - Klart.
Sjokker.
- Nei. - Nei?
- Nei. - Ok, igjen. Klar. Klar!
Sjokker.
Hadde jeg visst at hun gikk på antidepressiva, ville jeg justert dosen.
Det kunne du ikke visst.
Passer det dårlig?
Rolo Haynes fra 10. etasje.
Du har visst slitt med noe?
Jeg tror jeg har noe som kan hjelpe.
De fokuserer på nevroteknologi.
Banebrytende hjerneforbedringer.
Nevralgrensesnitt.
All den moroa.
Den hellige gralen de streber etter, er en måte å overføre kunnskap på.
Så et av teamene jobber med et eksperiment -
- der de vil sende informasjon mellom hjerner.
Dette er Kenny.
Dette er Hector.
Bær over med meg litt til.
Over til eksperimentet.
De bygde en labyrint, og slapp Kenny oppi.
Han løp rundt og rundt i månedsvis, helt til han kjente den inn og ut.
Så satte de på ham denne.
Det er en sender som absorberer Kennys hjernesignaler, -
- som så sendes til Hector der borte.
Hector fikk vår synaptiske mottaker.
Hector hadde aldri satt sin labb i labyrinten.
Han skulle motta Kennys kunnskap om labyrintens utforming, -
- og løse den på første forsøk.
- Gjorde han det? - Nei.
Han kavet rundt som ei jævla idiotrotte.
Hvorfor forteller du meg dette?
Fordi idet vi innså at labyrintgreia var en fadese, -
- sølte en av forskerne kaffe på Kenny.
Kenny får varm kaffe over hele seg, og piper så klart som faen.
Men det gjør Hector også.
Det var ikke kunnskap vi klarte å overføre...
- ...det var sanseinntrykk. - Bingo.
Det er helt vilt! Dæven!
Og desto villere er det at Hector følte varmen, men ikke tok skade.
All erfaringen, men ingen av de fysiske påkjenningene.
Men hvordan døde han?
De dissekerte ham etterpå for å se om det gikk bra.
Takket være Hectors oppofrelse har vi lagd denne prototypen.
En mottaker for menneskers opplevelser.
Et nevralimplantat. Den eneste som finnes.
Det var derfor du hentet meg hit.
Hva det mest irriterende problemet med pasienter?
Å finne ut hva som faktisk feiler dem.
Halvparten av nautene som deiser inn her kan ikke beskrive symptomene sine.
De har slokna, de har hjernerystelse, de er drita eller dumme, -
- de er to år gamle, eller de snakker ikke engelsk.
Forestill deg at du kunne følt nøyaktig det en pasient føler, -
- minus de fysiske konsekvensene.
Som tankelesning.
Hva sier du?
Dawson skal ha for at han slo til på flekken.
Han gjorde det gladelig.
Og det var bare et lite inngrep.
Irreversibelt, men han var tross alt en pioner.
Dessuten var pasientdødeligheten hans skyhøy, -
- så dette var hans beste mulighet til å gjøre opp for seg.
- Gjør det vondt om jeg tar på den? - Jeg tror ikke det...
Det er noe litt frekt ved den. Det er den ultimate piercing.
Hvis du vil få meg til å føle meg bedre, så funker det.
På tide å teste den.
Her kommer hårnettdingsen vår inn i bildet.
I teorien ville det på en frivillig forsøksperson -
- absorbere sanseinntrykk og formidle dem til Dawsons implantat.
Vi måtte bare finne ut om det fungerte.
Au.
Denne.
Houston, vi har et mirakel.
Umiddelbart begynner Dawson å ta imot pasienter, -
- og samler et slags mentalt bibliotek over fysiske symptomer.
Tanken var at han skulle lære hvordan ting føltes, for å diagnostisere raskere.
Han begynte i det små på akutten med brister og sånt.
Snart ble det alvorligere greier.
Store skader. Sykdommer.
Dødelige tilstander i sene stadier.
Dawson bet tenna sammen og gjennomgikk alt sammen.
Ta et barn med åpenbare smerter.
Legene mistenker blindtarmsbetennelse, men sender ham til Dawson likevel.
Dawson kjente blindtarmsbetennelse godt, så han skjønner at det er noe mer.
De fant ting de ikke engang lette etter.
Svulster og sånt.
Lykke til, lille mann.
Den mannen reddet liv. Ingen tvil om det.
- Lykke til. - Ha det.
- Hold kontakten. Ha det. - Ha det.
Det var fint.
Og for øvrig, om jeg får være grov, -
- var Dawsons symfatiske diagnosestiller også hendig på soverommet.
Implantatet mottok nytelsesfornemmelser også.
Så hvis kjæresten tok på seg senderhårnettet, -
- og han stilte inn implantatstumpen...
Han følte ikke bare egne følelser...
- Jeg kommer! - ...men også hennes følelser.
Jævelen fikk oppleve mannlige og kvinnelige orgasmer samtidig.
Herregud... Herregud...
Dæven.
Jeg får ikke nok av din...
Men..?
- Unnskyld? - Dawson har det som plommen i egget.
Det må jo være et "men".
Han har det som plommen i egget, men...
Men...
Unna vei! Unna vei!
Kom igjen!
En dag blir senator Whitley innlagt i all hast.
Han hadde falt om på en veldedighetstilstelning.
Ingen forsto hva som feilte ham.
- Løft! - Jeg tar meg av det.
Dawson er tilkoblet...
- Vær forsiktig. - Ok.
- Herregud... - ...og får virkelig gjennomgå.
- Pete? - Han har ingen anelse om hva det er.
- Pete? - Et lite minutt til, bare.
La mannen jobbe.
Han har aldri kjent denne smerten.
- Han dør, Pete. - Litt til!
Og så skjedde det.
Pete...
Dawson sloknet i fem minutter.
Senatoren var blitt forgiftet. Og det med en sjelden russisk gift.
Han var innblandet i de greiene.
Men Dawson hadde opplevd døden, og sluppet levende fra det.
I dødsøyeblikket går en drøss med synapser heden.
En flodbølge av endorfiner.
Og så velter en svart bølge av ingenting inn.
Da han kom til hektene igjen, testet de ham for alt mulig, men alt var vel.
"Rystet, men uskadd", skrev de.
Dagen etter var det på'n igjen.
Men noe var galt, ikke sant?
Å gjennomgå alt det der, uten å dø?
Implantatet klikket helt.
Herregud...
- Jeg henter litt vann. - OK.
Faen, da!
Hans forhold til smerte hadde mildt sagt endret seg en smule.
Det gjorde jævlig vondt.
Men nå likte han det.
Etter det viet han seg virkelig til arbeidet.
Han prøvde å skjule det, men takket være den lille stumpen -
- fikk han mer nytelse jo mer smerte han følte.
Nei, stopp. Stopp.
Stoppord! Stopp!
- Du sa vi kunne prøve det. - Og det gjorde vi.
Vi prøvde lugging og kveling også.
Jeg liker det ikke, ok? Det passer ikke meg.
Jeg burde kanskje gå.
Nei, vær så snill.
Jeg er lei for det.
Bli, er du snill?
Au, Pete!
Jeg drar.
Det er som å spise chili.
Man blir raskt tilvent.
Første gang du smakte en jalapeno, spyttet du den nok ut. For sterkt.
Men hold ut, så blir det vanedannende.
Snart er ikke jalapeno sterkt nok.
Man jobber seg opp til råsterke chilier, piri piri, helt til Scotch Bonnet-jævlene.
Dawsons sug var helt likt.
Snart begynte han å vanke på akutten -
- i påvente av neste ulykkesoffer han kunne koble seg til.
Det eneste han tenkte på, var neste dose. "Jeg må få det igjen!"
- Kan du fylle ut disse, Sarah? - Greit.
Pete.
- Dette er ikke ditt skift. - Til sal fire!
Pete.
Forsiktig.
Og tre, to, én...
Løft.
Jeg tar av dette.
Straks han kobler seg til, føler han det.
Det er hjertestans. Hun falt sammen på gaten.
Jeg vil bare forsikre meg.
Det er ganske riktig et hjerteinfarkt, men han sier ingenting.
Haler ut tiden.
Han tror han kan kjøre smertetoget hele veien til Nirvana.
Til slutt må de rive Dawson vekk fra henne med makt.
Og gi tante Ethel HLR.
Hun dør foran ham, mens han er som en alkoholiker -
- som ser noen skylle en kvalitetswhiskey ned i vasken.
Lutlei sløseriet med bra saker.
Vi visste jo at det kunne bli bivirkninger.
Vi kan prøve å deaktivere, men det vil ta tid.
Jeg kan ikke ta folk ut av de andre prosjektene uten videre.
Vi har milepæler vi må treffe. Du vet hvordan det er.
Men vi skal få det gjort. I mellomtiden kan du ikke være i nærheten av pasienter.
Så dra hjem, slapp av og se noen TV-serier eller noe.
Ingen kunne forutsett hva som skjedde så.
Det bekreftes at liket er den savnede WNL-værmelderen Denise Stockley.
Som man ser, har politiet møtt mannsterkt opp.
La oss se på tidslinjen.
Dawson var alene hjemme døgnet rundt. Han gikk på veggen. Abstinens, antagelig.
Hun ble sist sett på kvelden fredag 15. september.
Han hadde ikke pasienter han kunne snylte smerte fra.
Så han begynte å påføre seg selv smerte.
...for å få henne trygt hjem, eller for opplysninger fra vitner...
Han spikket løs på seg selv i en uke.
Et kutt her, litt graving der.
Fyren var jo lege. Han visste hvor langt han kunne gå før det ble dødelig.
Men det var aldri nok.
Ingenting var nok.
Når han skar i seg selv, manglet det en avgjørende ingrediens.
Frykt.
Amygdala. Den lille, mandelformede stumpen i hjernen din.
Når du er redd, lyser den opp som et nattlig luftangrep, og skjerper sansene.
Frykten pasienten føler når de stirrer opp på taklyset, -
- frykten som følger med hvert plutselige smertestikk...
Han hadde begynt å like selv det.
Det fulgte med smerten.
Utfylte den, som rødvin til biff.
En kan påføre seg selv smerte, men ikke frykt.
Da trenger man en frivillig.
Dawson var på nippet av å komme da de fant ham.
Han hadde nytt en real kule med frykt, smerter og død.
Si at de satte ham i fengsel?
På sykehus.
Han endte i en vegetativ tilstand.
Godt.
Og er det fortsatt, den dag i dag.
I en koma dyp som havet.
Men ifølge dem har han fortsatt det ansiktsuttrykket.
Lykksalighet.
Fortsatt rider han rusen.
- Du kødder nå? - Jeg kunne ikke dy meg for å gi ham stå.
- Artig historie, ikke sant? - Jepp. Artig.
Herregud.
Vil du ha litt vann?
- Det går bra. - Nei da, vær så god.
Hjertelig takk.
- Hvorfor fortsatte du ikke i jobben? - Jeg gjorde det en stund.
Nevroforskningen stopper jo ikke opp bare fordi Dawson ble ko-ko.
TCKR tilpasset og finjusterte den.
Sånn utviklet de til slutt digital bevissthetsoverføring, -
- det de kaller "cookies" i dag.
Som da de lastet opp de gamle til skyen?
Ja, men dette var lenge før.
Vi hadde ikke de "oppslukende VR-miljø"- greiene den gang.
Vi forholdt oss til noe mer håndgripelig, nesten lo-fi.
På hvilken måte?
Du stiller flere spørsmål enn folk flest.
Bilen min står til opplading, så jeg har litt tid å slå i hjel.
Vel, det jeg ville vise deg...
En del av det jeg jobbet med...
Den er... søt?
Dette er faktisk noe av det sørgeligste jeg har her.
Den ser ikke sånn ut.
Har du noen gang hatt et sånt forhold der du ikke får den andre ut av hodet?
- Ja. - For noen år siden møtte gutt pike.
Gutten heter Jack, jenta...
- Jill. - Carrie.
Muffins?
- Takk. - Bare hyggelig.
- Er du sheriffen nå? - Ja.
- Og jeg er fangen? - Du er i trøbbel, sir.
Kom og arrester meg.
Til slutt kukspyr han litt babygørr opp i dåsa hennes, som slår rot.
Før du vet ordet av det, spretter det ut en gutt.
Parker.
Og brått er de en familieenhet.
En vandrende reklame for en lysere fremtid, lykkelige som bare juling.
Jeg vil ta et bilde.
Greit. Jeg får med sjøen i bakgrunnen.
- Ok, lille venn... - Klare?
Parker!
Vink til mamma. Si hei. Si hei til mamma.
Carrie ble overkjørt av en varebil.
Havner på St. Juniper.
Kom tilbake til meg.
Kom tilbake.
Årene går.
Jack besøker henne hver uke, snakker med henne, -
- spiller opptak av sønnen deres, prater om løst og fast...
Hun våkner aldri.
Men de testet kommunikasjonsboksen på henne.
Det var en enkel innretning som lot de komatøse gi litt respons.
Jeg har luftfriskere her. Vil du ha furunål?
Hva med frisk sitrus?
Skal bli.
Og jeg tok opp at Parker sang med noen andre unger.
Vil du høre?
Blinke, lille stjernelill
Undres hvor du holder til
- Hei. - Kvinnen på 302. Carrie Lamasse.
Du er partneren, ikke sant?
Jack?
Rolo Haynes. Jeg representerer TCKRs forskningsavdeling.
Vi jobber på et prosjekt som kan passe for en i din situasjon.
Hva er "min situasjon"?
Vi forsker på noe som kan gi folk som Carrie et nytt og bedre liv.
Her prater vi mirakuløst.
Hva mener du?
Folka på TCKR har jobbet med digital ekstraksjon av bevissthet fra én hjerne, -
- og liksom gi den ny bolig i en vertshjerne.
- Hva skal det bety? - Ok...
Selv på en god dag bruker vi bare 40 % av hjernekraften vår.
De resterende 60 % av knotten henger og slenger som en tom Airbnb.
Så..?
Så med vår nye kompresjonsteknikk -
- tror jeg vi kan få plass til en hel bevissthet til i det ubrukte rommet.
Altså ta Carries bevissthet fra det ødelagte skallet, og legge den der inne.
Som en stemme i hodet mitt, liksom?
Som hele henne inni hodet ditt.
Som en haiker. Som en passasjer.
Vikarierende sanseinntrykk. Hun ser det du ser.
Hun føler det du føler.
Hun får leve igjen.
- Føle, som i... - Dere har en sønn sammen. Parker.
- Hvordan vet du alt dette? - Klemmer du Parker, føler Carrie det.
Hun kan klemme sønnen sin via deg.
Hvor mye koster alt dette?
Ingenting.
Vi må gi kroppen eutanasi under overføringsprosessen, -
- men vi øremerker organene til transplantasjoner.
Hun gir tilbake til samfunnet.
Vel, hva sier du?
Jeg må tenke på saken.
Carrie har tenkt fra seg.
Hva med deg?
Iverksetter opplastingsprosedyre.
Over til nedlasting.
Greit, hun er installert.
Hun er hjemme.
Du kan åpne øynene nå, Jack.
Carrie?
Hvis du hører meg, så fortell Jack hva du ser.
Et eple. Jeg ser et eple.
Jeg hører henne.
"Eple". Hun sier "eple".
Hei, kjære.
Hei, Jack.
Ta det.
Grip det.
Carrie, kjenner du det?
Hun sier at hun kjenner det.
Sanseinntrykk virker lovende. Ta en bit.
Å, herregud.
Det er så lenge siden jeg smakte noe.
Smaker du det?
Hun smaker det. Dæven døtte.
Det ser ut til at alt er i boks.
- Skal vi hente ham? - Kom inn, vennen.
Er det Parker?
Så stor han er blitt!
Hold ham, Jack. Hold lille gutten vår.
Gi meg en stor klem, da.
Jeg kjenner ham. Jeg kjenner ham virkelig.
Mamma sier at hun elsker deg.
- En blir varm om hjerterøttene. - Ja. Men er det nå du sier "men..."?
Ikke for å bli for filosofisk, -
- men hvor lenge kan egentlig lykke vare, sånn uansett?
Herregud... Bla om, da.
Dæven, du leser tregt.
Jeg liker å nyte bildene.
Det er jo "tegne-delen" av en tegneserie.
Det er sant.
Jeg må pisse.
Dette blir jeg aldri vant til.
Føles bra, hva?
Hallo? Vasker du ikke hendene våre?
Hendene våre?
Seriøst, det er ganske kvalmt.
38 år gamle Clayton Leigh ble i dag kjent skyldig -
- i det grufulle drapet på WNL-værdamen Denise Stockley, -
- hvis skamferte levninger ble funnet for et år siden.
Vi burde slå av. Dette er nifst for en fireåring.
Det går bra. Han hører ikke etter.
Parker! Herregud.
- Ikke glefs til ham! - Men å glefse til meg, det er greit?
- Eller hvordan var det? - Han er bare et barn!
Dette er alvorlig.
Nei, jeg er ikke urimelig nå.
Han... Nei, vent. Vent, og la meg snakke ferdig.
Å for alltid ha en som terper i baksetet, -
- er ikke moro for noen i bilen.
Intet privatliv for ham, og hun kan ikke utfolde seg.
- Det vil klikke for deg. - Nettopp.
Greit, glem det.
Bare prat videre. Nå blir det ansjos.
Skal du tie stille?
Skal du holde kjeft? Ferdig nå, eller?
Du...
Faen ta deg!
Faen.
Jeg gir blanke.
Du prater fortsatt.
Du...
Snart nok oppsøkte han, eller de, meg.
Som om jeg var samlivsterapeuten deres.
Kan du dempe deg og la meg prate?
La meg fullføre én jævla setning.
Jeg forstår problemet, folkens.
Hun er problemet.
Nærhet som avler forakt er problemet.
Du må porsjonere ut kontakten.
Hvordan? Hun flyr gjennom skolten min som en låt jeg har på hjernen.
Vi kan oppgradere rettighetene dine, Jack.
Gi deg litt mer kontroll.
Hold kjeft! Beklager, fortsett.
Kanskje hvis du hadde evnen -
- til å sette Carrie på pause innimellom… -
- …så ville det blitt enklere for dere begge.
Gjør det.
Ja, ja. Samme det. Bare gjør det.
Så vi styrket rettighetene hans.
Du burde kunne sette henne på pause. Den, ja.
Han ventet ikke lenge med å bruke dem.
Nå ser du altså på muggene deres helt åpenlyst?
Og ikke si noe annet, for jeg kjenner en ståpikk i anmarsj, ok?
Og så ser han på rumpa idet hun går av. Fy faen.
Greit, så kikket jeg på henne. Jeg er kåt som faen. Jeg har ikke runket på en måned.
Vel, jeg hindrer deg ikke.
Du ser over skulderen min, men innenfra.
Det er som å runke foran en politimann som også er moren din.
- Faen ta deg! - Vet du hva?
Det var dråpen. Timeout. Jeg setter deg på pause.
Du kan bare våge, Jack.
Jack! Jeg advarer deg!
Ikke greit...
Ikke gjør det igjen.
Er vi hjemme?
Hva gjør halloween-gresskaret der?
Det er lenge til halloween.
Faktisk så er det i dag.
Hvor lenge var jeg på pause?
Bare noen uker.
Ikke vet jeg. Åtte?
Ja, jeg vet det. Jeg er lei for det.
Jeg er lei for det. Jeg fikk så dårlig samvittighet at jeg kjøpte dette til deg.
- Det er jo bryllupsdagen vår, så... - Faen ta deg! Jævla drittsekk.
Vil du jeg skal spise denne muffinsen? Appelsinkremglasur.
Hvor er Parker?
Jeg vil se Parker. Du har holdt ham vekk i månedsvis.
Jeg vil se sønnen min!
Hvor er han?
Hva holder du på med, da?
- Er det en brannbil? - Ja.
Si at jeg elsker ham.
Mamma elsker deg, kompis.
Hva?
- Si at jeg vil ha en klem. - Og vil du høre noe annet?
Mamma trenger en klem.
Å, gud...
Parker kompliserte ting.
Begge følte ansvar for ham, så de prøvde seg på kompromisser.
Komme til enighet som voksne mennesker.
Jack satte Carrie på pause, utenom i helgene.
Da tok de med Parker ut mens Carrie var til stede.
Som om hun var fraskilt med besøksrett.
Gå og gjem deg!
Sånn, ja.
Jeg kommer og tar deg!
Det gikk greit.
En stund.
Vi er visst naboer. Jeg flyttet nettopp inn.
- Emily. - Jack. Hyggelig å møte deg.
Ærlig talt...
- Hvem er dette? - Det er Parker.
Kult navn.
Vi ses vel.
"Vi ses vel".
Hun var hyggelig, ok?
Kutt ut. Jeg merker det når hormonene dine våkner.
Ballene våre brygger en kladd i dette øyeblikk.
Det går ikke. Jeg er sammen med sønnen vår.
Hva? Jeg la ikke an på noen.
Vet du hva? Faen ta, besøkstiden er over.
Nei. Du kan bare våge, Jack!
Jack, din jævla...
Parker, vent på meg.
Tiden gikk, og Jack fant tonen med naboen.
Og Carrie tok det ikke så pent.
Hun jobber hele uken. Vi vil bare ha helgen sammen.
Kan du ikke glede deg på våre vegne?
Nei, Jack, pussig nok så kan jeg ikke det.
Herregud, så bitter du er.
Nei. Hvorfor det?
Tyner hun deg?
Carrie, slutt å tyne ham.
Si at hun skal gi seg.
- Jeg... - Si det til henne!
Herregud.
Helgeordningen fungerer altså ikke.
Vi prøvde å begrense henne til en time...
Men man merker at hun er der inne og anklager og kjefter.
- Tidsrammen frustrerer Carrie. - Carrie frustrerer oss.
Har du Carrie på pause nå?
Ok. Vel...
Man kan alltids slette.
- Altså... - Permanent sletting.
- Det er å drepe henne. - Ikke lovmessig.
Men etisk sett...
Ærlig talt, hun er bare koderester i hodet ditt.
Det blir som å slette en e-post.
Nei. Ingen sletting. Det gjør jeg ikke.
Jeg kan ikke ta fra henne nærheten med Parker.
Det må da være noe du kan gjøre?
Mine venner...
Dere har flaks.
Det er noe vi betatester.
Det var tiltenkt uhelbredelig syke foreldre.
Som en suvenir til barna deres, liksom.
Her.
En ape?
Mer som et minne.
Vi kan sette henne inni.
Inni den?
Den har en bevissthetsmottaker, litt som den du fikk i hodet, men en prototype.
Og her er det et kamera, så hun kan se Parker.
Dessuten har hele kroppen haptisk feedback, -
- så hvis lille Parkie koser den, føler hun det.
Og hun kan kommunisere tilbake, -
- men på en barnevennlig, kontrollert måte.
Tja... Jeg må tenke på saken.
Ja, synes jeg.
Vel, hun har tenkt ferdig. Hva med deg?
Overføringen gikk ganske raskt.
Carrie merket neppe at den skjedde.
Før hun våknet.
Riv opp, kompis!
- Jack? - Du har den nesten nå.
Der, ja.
Ut med den.
Vær så god!
Hva er det, Parker?
Apekatt!
Hva?
Ganske kul, hva?
Jack! Hva faen, Jack?
Men vet du hva?
Dette er en helt spesiell apekatt.
- Mamma ville at du skulle ha den. - Hva?
Hver gang du klemmer den, vil mamma vite det, og merke klemmen.
Nei. Nei, nei, Jack! Få meg inn i det jævla huet ditt igjen!
Jack!
Og denne apekatten kan prate med deg.
Den lar deg vite hvordan den har det.
Hvordan snakket hun?
Vel, kommunikasjonsinnretningen var litt uferdig.
Det er jo en prototype.
Jack!
Apekatt elsker deg.
Hva var det?
Apekatt vil ha klem.
Gi apekatten en klem.
Apekatt elsker deg.
Apekatt vil ha klem. Apekatt elsker deg.
Apekatt elsker deg. Apekatt... Apekatt vil ha klem.
- Ja, jeg tror... - Apekatt elsker deg.
Apekatt vil ha klem.
Apekatten trenger bare litt tid på å bli vant til hvordan det blir fremover.
Hør her, jævla drittkjerring.
Vi kan fortsatt få deg slettet.
Er det det du vil?
Si "apekatt vil ha klem" for "nei".
Apekatt vil ha klem.
Vil du være en snill leke nå?
Apekatt elsker deg.
Best for deg.
Etter hvert ble Parker lei av den nye leken.
Men sånn er jo barn.
Utakknemlige.
Apekatt vil ha klem.
Vent... Dette er jo et forbrytelsemuseum.
- Hva var forbrytelsen her? - Apen er forbrytelsen.
For noen år siden gjorde FN det nemlig ulovlig
å overføre menneskers bevissthet til sånne begrensede formater.
Man må kunne uttrykke minst fem følelser for at det skal være humant, tydeligvis.
Menneskerettigheter for cookies. Ikke sant, Carrie?
Apekatt vil ha klem.
- Hun er der inne fortsatt? - Ulovlig å slette henne, så ja.
Tygg litt på den.
Borgerrettighetsrørsla lagde mye kvalm, -
- så takket være denne apen fikk jeg fyken fra TCKR.
Ikke sluttpakke engang.
Det var derfor jeg åpnet dette stedet.
Noe måtte jeg finne på, og jeg er jo glad i tivolier.
Apekatt vil ha klem.
Klimaanlegget funker fortsatt ikke. Så varmt...
Men nå har jeg latt deg vente for lenge.
Klar til å se hovedattraksjonen? Denne veien.
Men jeg må advare deg, han er ikke den mannen han en gang var.
- Beklager. - Mer vann?
Det går bra.
Denne veien.
Kom, mister. Du har besøk.
La meg presentere Clayton Leigh, værdamemorderen.
Han er ganske nedfor om dagen, ja.
Ganske trist syn.
Ikke ha for vondt av ham.
Han er en domfelt drapsmann.
La oss ikke glemme Denise Stockley.
Både så tragisk og så pen.
Ikke sant, Clayton?
Han ser faktisk på deg.
Pass på, kanskje er du hans type.
Han ser så ekte ut.
Vel, det er ham. En fullt bevisst opplasting.
Du lurer nok på hvordan han havnet her.
Etter at TCKR hev meg på dør, var planen å begynne med kjendisbevisstheter.
Reinkarnere kjendiskunder som hologrammer etter deres død.
Omtrent som et levende Madame Tussauds.
Men det er så tungrodd med kjendiser.
Så mange rettigheter og rasshøl som representerer dem.
Men domfelte drapsmenn?
Det er en helt annen sak.
Mr. Leigh, la meg presentere meg.
- Jeg heter Rolo Haynes. - Og du driver visst med teknologi?
- Det stemmer. - Kan du se på den DNA-greia?
Bevise at det ikke var meg?
Det er helt klart en mulighet, men det var ikke derfor jeg kom.
- Jeg har et tilbud. - Ha det.
Vent, jeg har et tilbud. Jeg kan hjelpe deg!
Jeg kan hjelpe familien din!
Hvordan overtalte du ham?
Det skulle ikke så mye til.
Du må bare overføre rettighetene til ditt digitale deg, i fall noe tilstøter deg.
Og jeg kan love deg at familien vil motta brorparten av eventuelt overskudd.
Så hvis du, Gud forby, havner i den elektriske stol, -
- vet du at familien din blir forsørget livet ut.
- Hvordan tok familien hans det? - De ga blanke.
Overga ham straks han ble buret inne.
Ja, ikke sant?
- Herregud, Clay. Det er sjelen din. - Det er ikke sånn.
Det er bare en datasimulering eller noe.
Hvorfor må han ha ditt samtykke, da?
Blir jeg benådet, har det ikke noe å si.
Og hvis ikke?
Da vanker det penger om jeg havner i stolen.
Dette gir deg og ungene hodet over vannet, og tak over hodet.
Nei, kjære deg.
Dette kan gjøres oss godt.
Men han ble aldri benådet?
Ikke faen. Han var jo skyldig.
Men var det ikke tvil? Den dokumentaren, vet du.
Oppdikta nyheter. Karakterdrap.
- Hva med tuklingen med DNA-et? - Seriøst?
Det er ingen tvil om saken.
Den dagen han havnet i stolen, var en stor dag for rettssystemet vårt.
Clayton hadde ikke noe å klage på.
Han skulle jo bli en pioner.
Jeg skulle slurpe i meg hele bevisstheten hans.
Han ville bli den første dødsdømte som overlevde sin egen henrettelse.
Overføringen gikk som smurt.
Før jeg visste ordet av det, var Clayton født på ny.
Hei, kompis.
Gratulerer.
Du er i det hinsidige, kan man si.
Du ser godt ut.
Er jeg et spøkelse?
Om det gjør det bedre, så.
Jeg må bare teste et par ting.
Dette kan virke litt rart, men bær over med meg.
TESTOBJEKT KLART
Hva faen?
Jeg visste jo at å se ham gå rundt i fangenskap, det var vel og bra.
Men rare trekkplasteret blir det jo ikke.
Men å trekke i spaken selv?
Der har vi trekkplaster!
- Hei! - Ok.
- Hei! - Tre, to, én...
Dawsons smerteteknologi gjorde det mulig.
En perfekt gjengivelse av smertene man får av å henrettes med strøm.
Hver volt simuleres helt livaktig.
Det gjaldt bare å ikke gi ham mer enn 15 sekunder på maksimal spenning, -
- for da slettes de digitale synapsene hans for godt, og han dør.
Ti sekunder virket som optimal varighet for sjokket, -
- så det ble trekkplastergrensen.
Ok, ta en rast i bakken.
Venn deg til rommet ditt.
Vi åpner for publikum i morgen.
Til å begynne med var det faktisk vanskelig å få plass til alle.
Ikke gjør det! Vær så snill, vær så snill!
Ikke gjør det. Vær så snill.
Men det var jo suvenirene som trakk folk.
Det var vakkert.
Hver gang du var ferdig med å svi ham, -
- dukket det opp et bevisst, tenkende øyeblikksbilde av Clayton.
Ikke et opptak, men en virkelig kopi av hans sinn -
- som i all evighet opplever den vidunderlige smerten.
Fanget for alltid i dette ene øyeblikkets uutholdelige lidelser.
Alltid på.
Alltid lidende.
Og det du ville kalt… -
- … "moro-størrelse".
Sett deg hvis det blir bedre da.
Sett deg.
Hva? Aksenten min?
Faen ikke engelsk, nei.
Beklager å måtte skuffe deg.
Hvem er du?
Du utelot noen deler av fortellingen, Mr. Haynes. Hvorfor det, mon tro?
Du glemte å nevne demonstrasjonene.
Kona hans startet en kampanje, og fikk vind i seilene.
Du vil vel kalle det "godhetstyranni", -
- men jeg vet det gikk ut over besøkstallene dine.
Etter en stund begynte selv demonstrantene å kjede seg.
Straks det blir klart at statsadvokaten ikke løfter en finger for å renvaske ham, -
- går de videre til neste viden kjente justismord de kan feste en emneknagg på.
Men det gjorde susen, hva? Dette stedet ble svertet.
Hva slags klientell fikk du deretter?
Du mistet de som kom på dagstur, turistene og familiene. Hvem gjensto da?
Du igjen, din bleikfeite faen!
Einstøinger. Sadister.
De perverse høyreekstreme.
Nei, nei! Ut, ut.
Og den målgruppen er ikke stor nok. De holder deg ikke gående.
Så hvis noen dukker opp, -
- en typisk rasistisk hvit mann som tenner på makt -
- og han gir deg en ekstra slant for å svi ham lenger -
- så tar du imot.
Takk.
Han var ikke den samme etter det, eller?
Ikke død, men kunne knapt kalles "levende".
Selv ikke sadistene gidder å svi en grønnsak.
Hvilken glede får man vel av det?
Men noen kom for å se ham, ikke sant?
Hun så ham.
Akkurat her sto hun.
Så hva du hadde gjort mot ham.
Clay?
Han var som et kuet dyr.
Gud vet om han kjente henne igjen engang.
Gud vet om han kjenner igjen meg engang.
Pappa...
Gratulerer med dagen.
Det mamma så den dagen, ble for mye for henne.
Hun hadde håp mens vi kjempet for å renvaske ham, men det knuste henne.
Vet du hva hun gjorde da hun kom hjem?
En pilleeske og en flaske vodka. Jeg fant henne, ditt fordømte svin!
Er det varmt?
Det er lummert, ikke sant? Beklager.
Dumme digitale klimaanlegg.
Enkelt å hacke.
Aldri ta imot drikke fra fremmede.
Det lærte pappa meg.
Etter fargen på leppene dine å dømme, er du borte om 30 sekunder.
Men slapp av.
Vi ses i det hinsidige.
Ifølge computeren er du våken. Gratulerer! Du er en pioner.
Hva faen har du gjort?
Det viser seg at det er mulig
å føre en frisk bevissthet over i en virtuell.
Pappa gir deg skyss.
Få meg ut herfra, jævla fit...
Jeg tipper du kjefter og kaller meg stygge ting nå, men hvem vet.
For pappa kan jo ikke prate, takket være deg.
Ellers ville han nok videreformidlet dine velmente ytringer.
Din jævla kjerring! Jævla kjerring!
For øvrig vil du ganske snart bli den første til å prøve noe annet.
Det første doble barmhjertighetsdrapet.
Jeg slo av tisekundersgrensen, så pappa får full dose.
Det burde holde til å slippe ham fri.
Men du, derimot...
Dypt der inne, Mr. Haynes, vil du føle alt sammen.
- All smerten. - Faen ta…!
- Hver bidige lille flik av den. - Faen ta deg!
- Jeg tar meg også en suvenir. - Nei, nei!
Vær så snill! Jeg...
Alltid på.
- Alltid lidende. - Faen! Nei, nei!
Adjø, pappa.
SUVENIR KLAR
Apekatt elsker deg.
Hvordan klarte jeg meg, mamma? Var jeg flink?
Kjempeflink, vennen. Jeg er stolt av deg.
Å, takk!
Tekst: Nicolai Herzog