-Hei. -Hei.
-Hvordan skulle du komme deg hjem? -Hvordan kommer man bort herfra?
-Vi er midt i ødemarken. -Det er der de bygger fengsler.
Jeg fikk en busstabell.
-Takk for at du kom. -Ingen årsak.
-Har du det bra? -Det føles ikke som man skulle tro.
-Å bli løslatt? -Ja.
Du burde vite det.
Det er kjipt å komme ut i samfunnet under alle omstendigheter.
Du savner nok ungene.
Iblant fantaserte jeg om at de krøp opp til meg-
-som de pleide å gjøre når de ikke fikk sove.
Deva har hatt det vanskelig. Hun trenger moren sin.
-Hvordan har Max det? -Han tenker nok bare på rullebrettet.
Du får snart se det.
Kan vi stoppe og spise? Jeg er skrubbsulten.
-Godt? -Hva husker du av fengselsmaten?
En gang skulle fengselsdirektøren feire en fødselsdag eller årsdag.
Han ville spandere noe spesielt og lot kokkene lage store biffer.
Ganske godt, med poteter og pai til dessert.
Noen karer slukte bare maten. Det var så lenge siden sist.
Andre satt bare og så på maten og begynte å gråte.
Det kan jeg forstå.
Så var det andre som kastet biffen rett i veggen.
-Som å vise direktøren fingeren. -Kom tilbake, Sean!
-Du må gå foran med godt eksempel. -Jeg er enig med Sean.
-Han delte ikke med noen. -Ja, ta jentas parti.
-Dette kunne vært Banshee. -Det føles ikke sånn.
Herregud. Det er ikke sant. Deva har hatt en sånn.
Hun var så glad i den. Hun sov med den og tok den med på skolen.
Vi leste "Den siste enhjørningen" da hun var liten. Yndlingsboka hennes.
"Jeg kan komme inn i drømmene dine og våke over deg."
-Og noe mer... -"Men kun hvis du drømmer om meg."
-Har du lest den? -Fengselsbiblioteket var lite.
-Hva er det? -Ingenting.
Fortell.
Jeg bare... Jeg trodde hele tiden at jeg visste hva jeg gikk glipp av.
Men jeg visste bare en brøkdel. Du burde kjøpe den til henne.
-Er det en Revell? -Godt sett. Er du modellbygger?
Jeg var det en gang.
-Hvor mye? -Bare ti.
-Tenk at du har bygd modellfly. -Da jeg var gutt.
Det var det eneste jeg gjorde sammen med gubben.
-Du har aldri snakket om faren din. -Det er ingen grunn til å ta det nå.
-Hva er det? -Ikke noe.
-Kamera i høyre hjørne. -Det hjelper ikke om natta.
Du har sittet inne for lenge. Den har lysdioder rundt linsen.
Har de et Vicon-kamera i vinduet? Det er trådløst.
Det er lett å forstyrre signalet.
-Jammen vet du mye. -Det er sant.
Hvis pengeskapet var av samme merke, ville det vært enkelt.
-Men hvis vi blir innestengt foran... -Det er et smug på baksiden.
Se på deg.
-Hva er det? -Den bilen.
-Blir vi skygget? Sett den før? -To ganger. Én gate lenger unna.
-Sjåføren? -Den har mørke ruter.
Jeg henter bilen.
Bak oss. Vent her.
-Unnskyld meg. Er noe galt? -Jeg trodde det var en venns bil.
Kan du hjelpe meg? Jeg har visst handlet for mye.
Takk.
Hvor skal du? Motorveien er den veien.
Jeg tenkte at vi kunne ta en omvei.
-Det er noe jeg vil vise deg. -Hva da?
Det tar bare et par timer. Eller har du det travelt med å komme hjem?
Hjem...
Jeg har noe til deg. Dette huset er vårt.
Det er huset.
Jeg tenkte at vi kunne forsvinne her.
-Herregud. Har du kjøpt dette? -Kontant, med skatt via en stiftelse.
Jeg ville bare vise deg det.
Det var en god plan.
Jeg har tenkt litt. Det er nok på tide at jeg drar videre.
Helt siden jeg dukket opp i Banshee,-
-har jeg gjort alt verre for deg og familien din.
Det var ikke meningen, men det var sånn det ble.
Du prøvde å fortelle meg det.
Jeg kan ikke være politimann i all evighet.
Men hvor skal du dra?
Hva skal du gjøre?
Jeg bare stikker av.
Kanskje jeg flytter hit. Jeg vet ikke.
Jeg kan ikke fortsette å gjøre det jeg har gjort mot folk.
Ingen flere.
Ingen flere...
Da jeg kom ut og fant deg, hadde du et hjem og en familie.
Du hadde alt du skulle hatt sammen med meg, og det var fælt.
Så traff jeg Deva. Og da ville jeg bare ikke dra igjen.
Jeg overbeviste meg selv om at jeg ble der for å beskytte deg.
Jeg trodde faktisk at jeg gjorde det. Det gjorde jeg virkelig.
Men han var bare ute etter meg. Ikke deg.
Så...
...det beste jeg kan gjøre for deg, er å dra.
-Hva er det? -Kanskje ingenting. Bli der.
-Sheriff Hood. -Agent Racine. Bli med meg.
-FBI kom på besøk. -Jeg ser det.
Mrs. Hopewell. Gratulerer med løslatelsen fra fengslet.
-Sett deg hvor du vil. -Du trenger ikke den der.
-Kanskje ikke. Hva gjør du her? -Du fikk visst besøk i fengslet.
Så du vet om det?
Jeg fikk vite det i ettertid. Men dere kjenner meg ikke så godt.
Da ville dere visst at det eneste jeg ønsker, er å ta Rabbit.
Hvorfor det? Hva er det mellom dere?
Jeg var en ung agent og fant på noen triks.
Jeg fikk Rabbits sak helt alene, ville få overskrifter og rykke opp.
Men jeg pågrep ham for tidlig.
Advokatene slaktet meg. Avlyttingen ble erklært ugyldig.
Én uke senere ble tysteren min i Astoria drept,-
-sammen med kona og de to døtrene sine.
Sånn som jeg ser det...
...har jeg alle livene han har tatt siden da på samvittigheten.
Har dere et askebeger?
Jeg har aldri prøvd å slutte engang. Jeg liker det for godt.
Og nå sier de at jeg ikke har mye tid igjen. Seks måneder eller ett år.
Hvem vet hva som skjer etter døden? Jeg vil ikke dø uten å rette opp alt.
-Rørende. Hvorfor forfulgte du oss? -Ventet på at hun skulle komme ut.
Jeg tenkte at Rabbit også gjør det.
Så du bruker oss som agn? Han kommer ikke.
Han er sliten og har gitt opp.
Tror du også at Rabbit vil tilgi og glemme, sheriff?
-Kjenner han pappa bedre enn meg? -Nei, men jeg gjør det.
-Så du er der når Rabbit dukker opp? -Og skaper rettferdighet med kuler.
-Synd hvis det går ut over oss også? -Du har skylden selv.
Du skjøt ham på kloss hold.
-Vær glade for at jeg hjelper dere. -Skal vi være glade?
-Vi burde samarbeide. -Det går ikke. Vi stoler ikke på deg.
-Du, om noen, burde gjøre det. -Hvorfor det?
Jeg vet for eksempel at du ikke er Lucas Hood.
Jeg har pistolen i det store rommet.
Jeg vil fremdeles høre hva du har å si.
-For 15 år siden. Capital Diamond. -Hva for noe?
To tyver brøt seg inn. Den ene slapp unna.
Han eller hun ble aldri tatt. Men du var ikke like heldig.
Jeg så på mens Bonner avhørte deg. Du avslørte ingenting.
Vi vet ikke hva du heter engang. Men i Banshee fikk jeg se deg igjen.
Lucas Hood... Som sheriff i byen.
-Du må ta feil av meg... -Slutt. Ikke kast bort tiden min.
Dere gravde opp tre lik i skogen, og det ene ble stjålet.
Noen ville kvitte seg med det før vi kunne DNA-teste det.
Men det var nok DNA på klærne den stakkaren hadde hatt på seg.
Og DNA-et tilhørte en viss Lucas Hood.
Blodprofilen var i registret, som alle andre i rettsvesenet.
Derfor er du et lite mysterium.
Kan jeg få litt mer vann i denne?
-Du må ikke slippe ham fri. -Mange nok har dødd for dette.
Nå? Kan jeg regne med at dere vil samarbeide?
Ingen flere.
La oss si at vi hjelper deg med å finne Rabbit.
-Hva skjer da? -Hvis dere gjør det...
-...stiller jeg ikke neste spørsmål. -Hvilket spørsmål?
Hvilket spørsmål? Hvem faen du egentlig er.
Er du uskadd? Bli der!
På tre. Greit?
Hei!
Fanken.
Rabbit.
Han gir aldri opp før han har drept oss.
Nei.
Jeg er her.
-Tilbake fra ødemarken? -Ja.
Dere kommer hjem én dag for sent, ikke sant?
Ja. Vi tok en omvei.
Hvordan gikk det?
Noen prøvde å drepe oss.
Rabbits folk?
Så han er fremdeles ute etter dere? Hva skjedde?
Da antar jeg at du ikke vil forlate oss ennå.
Det kan jeg ikke.
Jeg kan ikke si at jeg har noe imot at du blir her en stund til.
Hva kan jeg si? Du holder meg ung.
Og er sjenerøs med whiskyen min. Særlig den fine whiskyen min.
Hver gang jeg tror at jeg vet hva jeg skal gjøre...
...så er det noe som gir meg en tupp i ræva igjen.
Det er som om...
-Faen. Jeg vet ikke. -Som om du fortsatt sitter inne.
Folk som deg og meg trenger ikke gitter.
Vi bygger våre egne celler. Det skjer når vi lever som vi lever.
Vi kommer til å havne i situasjoner vi aldri kunnet forutsett-
-og lure på hvordan fanken vi havnet der,-
-og hvorfor fanken vi ikke kan komme vekk igjen.
Noe har gått i stykker i oss. Vi mangler noe som andre har.
Andre kan slå seg til ro, finne fred og drømme om et bedre liv.
-Du og jeg har ikke råd til sånt. -Hvorfor ikke?
På grunn av det vi har gjort.
Vi har spøkelser som ikke lar oss være i fred.
Faen ta det.
Tekst: NorsktekstService